Життя i мета собаки
Брюс Кемерон

Масштабна екранiзацiя!

Це не одна з тих зворушливих iсторiй, де собака помирае в кiнцi. Це iсторiя про пса, який живе вiчно, народжуючись знову i знову, пам’ятаючи своi попереднi життя, щоб зрозумiти, у чому його призначення. Маленький Тобi, веселий i вiдданий золотистий ретривер Бейлi, вiдважна нiмецька вiвчарка Еллi – одна душа в кiлькох собачих iнкарнацiях намагатиметься зрозумiти сенс дружби i самопожертви, причину людськоi жорстокостi i цiну вiдданоi любовi людини й тварини, яка не закiнчуеться зi смертю. Змiнюючи забарвлення шерстi та iмена, пес шукатиме того, хто колись став його хлопчиком.

Брюс Кемерон

Життя i мета собаки

Книжка е художнiм твором.

Усi персонажi, органiзацii й подii, описанi в нiй, або е витвором уяви автора, або використанi образно.

Присвячуеться Кетрiн, яка робить усе, яка е моiм усiм

Слова подяки

Стiльки людей i настiльки по-рiзному допомагали менi вiд самого початку стати таким, яким я е зараз. Менi важко навiть визначити, з кого починати цей список, i ще складнiше – де його скiнчити, бо, здаеться, кiнця тому перелiку не буде. Тож для початку вiдзначу: як письменник i просто як людина я – проект незавершений, звичайна сукупнiсть того, чого навчився й пережив. Тож я без мiри вдячний тим, хто менi допомагав i пiдтримував мене.

Хочу назвати тут книжки, якi подарували менi можливiсть дiзнатися, як мислить собака, i подякувати iхнiм авторам. Це «Dogwatching» («Спостереження за собакою») Дезмонда Моррiса, «What the Dogs Have Taught Me» («Чого мене навчили собаки») Меррiлл Маркоу, «The Hidden Life of Dogs» («Таемне життя собак») Елiзабет Маршалл Томас, «Search and Rescue Dogs» («Собаки-шукачi й собаки-рятувальники») вiд Американськоi асоцiацii кiнологiв-рятувальникiв, а також працi Сiзара Мiллана, Джеймса Герiотта, доктора Мартi Бекера i Джини Спадафорi.

Я нiчого не досягнув би без пiдтримки моеi родини, особливо батькiв, якi завжди вiрили в мене, незважаючи на те, що я рокiв iз двадцять отримував вiд видавництв лише вiдмови.

Також вiрить у мене мiй агент Скотт Мiллер з «Trident Media», який нi на мить не втрачав надiй щодо цiеi книжки та щодо мене.

Завдяки зусиллям Скотта я опинився у видавництвi «Tor/Forge» i зустрiв там редакторку Крiстiн Сiвiк, чия вiра в книжку «Життя й мета собаки» в поеднаннi з професiоналiзмом покращили й вiдшлiфували цей роман. Працювати з видавництвом «Tor/Forge» виявилося суцiльним задоволенням.

У той момент, коли я пишу цi слова, книжка ще не пiшла до друку. Проте стiльки людей щось роблять для того, щоб пiдтримати ii! Шерiл Джонстон – чудова спецiалiстка з продажу та реклами, гроза за кермом. Лайза Неш залучила своiх численних знайомих, щоб заручитися пiдтримкою для книжки. Базз Янсi постарався створити такий ажiотаж, щоб аж загуло. Гiлларi Карлiп взялася переробляти сайт wbrucecameron.com та розробила веб-сторiнку adogspurpose.com – i це iй блискуче вдалося. Емi Кемерон скористалася багаторiчним учительським досвiдом i написала посiбник для тих, хто хоче використати книжку «Життя й мета собаки» в рамках шкiльноi програми. Джеффрi Дженнiнгс – надзвичайний книготорговець, який високо оцiнив першу редакцiю твору. Дякую також Лайзi Зупан за розумiння.

Висловлюю подяку всiм редакторам, якi друкували мою колонку в своiх виданнях, попри непростi часи для преси. Особливо вдячний «The Denver Post» – газетi, яка взяла мене до себе пiсля сумнозвiсного закриття «Rocky Mountain News». Дякую вам, Ентонi Цюрхере, за те, що робили цю добру справу – редагували мою колонку протягом усiх цих рокiв.

Спасибi Бредовi Розенфельду й Полу Вайцману з агенцii «Preferred Artists» за те, що обрали саме мене, i Лорену Ллойду за те, що все органiзовував.

Дякую вам, Стiве Янгере i Гейзе Майкле, за юридичну допомогу – я й досi вважаю, що нам можна послатися на неосуднiсть.

Дякую, Бобе Брiджесе, за те, що продовжуеш свою благородну справу та виправляеш помилки в моiй колонцi. Якби я мiг, я платив би тобi зарплату в сто разiв бiльшу, нiж ти маеш зараз!

Дякую, Клер Лазебнiк, за те, що пiдiйшла до мене в горах, щоб поговорити про лiтературу.

Дякую, Томе Рукере, за все, що ти робиш у лиху годину.

Дякую Великому Еловi та Евi за те, що вклали стiльки сил в мою «генiальну» кар’еру. Дякую Тедовi, Марii, Джейкобовi, Майi, а також Ітановi – за те, що похвалив моi штани.

Дякую кожному з Нацiональноi спiлки газетних колумнiстiв за те, що бережете наш рiдкiсний вид i не даете йому потрапити до Червоноi книги.

Дякую Джорджii Лi Кемерон, яка ввела мене в свiт порятунку собак.

Дякую Бiлловi Белшi за працю над моею головою.

Дякую Дженнiфер Альтабеф за те, що вона була поруч тодi, коли треба.

Дякую Альберто Алехандро за те, що вiн майже одноосiбно зробив з мене автора бестселерiв.

Дякую Куртовi Гамiльтону за те, що переконав мене перевiрити, чи все в мене гаразд iз горлом.

Дякую Джулi Сайфер за те, що позичала менi все, що в неi було.

Дякую Марсii Воллес

ти мiй улюблений талiсман.

Дякую Нормi Велi за весь здоровий хлопський глузд.

Дякую Моллi за поiздку в автомобiлi, а Сьеррi – за те, що ця подорож стала можливою.

Дякую Мелiссi Лоусон за чистовий варiант твору.

Дякую Бетсi, Рiчарду, Колiну i Шерон за те, що все менi показали й спробували навчити мене танцювати румбу.

Першою людиною, якiй я розповiв цю iсторiю, була Кетрiн Мiшон. Дякую, Кетрiн, за те, що наполягла, щоб я чимшвидше написав «Життя й мету собаки», i за все iнше.

Тепер я розумiю, чому так багато людей продовжують розмовляти, коли починае грати музика на врученнi нагород Академii. Адже список тих, кому я хочу подякувати, просто нескiнченний. Тож дозвольте менi зупинитися тут i завершити фiнальним акордом – я хочу подякувати за жертовнiсть i невтомну важку працю людям, якi займаються порятунком тварин: допомагають загубленим, покинутим чи скривдженим домашнiм улюбленцям знайти нове щасливе життя в люблячих родинах. Ви всi для мене – ангели.

Роздiл 1

Якось менi спало на думку, що отi теплi та писклявi iстоти, якi повзають довкола мене i пахнуть, – моi брати й сестра. Мене це дуже розчарувало.

Незважаючи на те, що я ще не мiг нормально бачити, а лише вирiзняв якiсь розмитi образи на свiтлi, я знав, що ось ця велика та красива iстота – моя Мати. Я це зрозумiв, коли вона десь пiшла й моеi шкурки торкнулося холодне повiтря. Я також знав, що час iсти настане тодi, коли тепло повернеться. Часто для того, щоб втамувати голод, доводилося вiдштовхнути оте, що, як я тепер зрозумiв, було мордочкою брата чи сестри. Мене намагалися вiдтiснити вiд Мами, i це дуже дратувало. Я взагалi не розумiв, навiщо здались цi брати й сестра. Коли Мати лизала менi животик, щоб у мене все добре виливалося з-пiд хвоста, я пiдморгував iй i мовчки благав десь подiти iнших цуценят заради мене. Я хотiв, щоб вона була тiльки моя.

Згодом з’являлися iншi собачки, i я похмуро змирився з iхньою присутнiстю в зграi. Мiй нiс розповiв менi, що в мене е сестра i двое братiв. Сестра трохи менше цiкавилася боротьбою зi мною, нiж брати. Одного з них я називав Швидким, бо вiн чомусь завжди був спритнiшим за мене. Другий був Голодний – вiн завжди скавучав, коли Мама десь iшла, а коли вона поверталася, то вiн ссав ii так вiдчайдушно, наче нiяк не мiг наiстися. Голодний спав бiльше вiд iнших, тому ми часто стрибали на нього й кусали за мордочку.

Наша нора була вирита пiд чорним корiнням дерева. Пiд час денноi спеки в нiй було темно й прохолодно. Коли я вперше вибрався на сонечко, Сестра i Швидкий теж пiшли зi мною. Звичайно, Швидкий пропхався наперед.

Із нас чотирьох тiльки у Швидкого е бiла цятка на мордi. Коли вiн безтурботно побiг уперед, хутро на нiй заблищало на сонцi. Здавалося, що ця яскрава зiрочка на мордi Швидкого промовляла: «Я особливий». Решта тiла в нього була такого самого невиразного буро-чорного кольору, як i в мене. Голодний був дещо свiтлiший, а Сестра мала такий, як у Мами, товстий нiс i плаский лоб. Незважаючи на зарозумiлiсть Швидкого, ми були дуже схожi мiж собою.

Наше дерево стояло над струмком. Я дуже зрадiв, коли Швидкий сторч головою покотився вниз, хоча ми з Сестрою спускалися не красивiше, нiж вiн. Вiд слизького камiння i тоненького потiчка йшли дивовижнi пахощi. За струмком ми знайшли мокру прохолодну печеру – велику металеву трубу. Чуття пiдказувало менi, що там добре ховатися вiд небезпек, але на Маму наша знахiдка не справила великого враження. Вона без церемонiй занесла нас за шкiрку до Нори, коли виявилося, що в наших лапках ще бракуе сили, щоб видертися вгору самотужки.

Ми засвоiли, що не можемо повернутися до Нори самостiйно, якщо пiдемо вниз до струмка. Проте, щойно Мама десь пiшла, ми знову це зробили. Цього разу до нас приеднався Голодний, хоча, коли ми опинилися в трубi, вiн лiг у прохолодну багнюку i заснув.

Пошуки здавалися нам рiччю дуже потрiбною – нам треба було добувати iжу. Мама вже вiд нас втомлювалася. Бувало, вона вставала тодi, коли ми ще недоiли. У цьому, на мою думку, виннi iншi цуценята. Якби Голодний не був такий жадiбний, Швидкий не вдавав iз себе найголовнiшого, а Сестра не крутилася, то Мама лежала б спокiйно i давала нам досхочу наiстися. Я впевнений! Адже кому, як не менi, завжди вдавалося ii вмовити – вона зазвичай зiтхала й лягала, коли я тягнувся до неi знизу.

Часто Мама забагато часу вилизувала Голодного – як на мене, це несправедливо.

На той час Швидкий i Сестра вже виросли бiльшi за мене. Мое тiло було таке саме, як у них, а ось лапи – коротшi й мiцнiшi. Голодний, звичайно, був найбiльш кволим у зграi. Менi було прикро, що Швидкий i Сестра завжди кидали мене з ним i гралися вдвох. Здавалося, наче ми з Голодним зайвi в нашiй зграi.

Оскiльки Швидкий i Сестра бiльше цiкавилися одне одним, нiж iншими членами сiм’i, я карав iх i позбавляв свого товариства – сам-один заходив у глиб труби. Якось я натрапив там на смачнючий запах тухлятини, аж раптом передi мною вискочила нова iстота – жаба!

Я зрадiв, кинувся до неi та спроб

вав накрити жабу лапами, а вона знову стрибнула вбiк, i я злякався. Я ж лише хотiв погратися, мабуть, я навiть iсти ii не став би.

Швидкий i Сестра вчули мое збудження i прибiгли в трубу – поiхали по слизькому металу й збили мене з нiг. Жаба стрибнула, а Швидкий кинувся на неi, вiдштовхнувшись лапами вiд моеi голови. Я загарчав на нього, а вiн навiть уваги не звернув.

Сестра i Швидкий побiгли до жаби, остання скочила у воду й попливла геть спритними безшумними рухами. Сестра засунула морду у воду та пирхнула, бо набрала води в нiс, забризкавши i мене, i Швидкого. Брат залiз iй на спину, а про жабу – мою жабу! – всi забули.

Я засмутився i пiшов геть. Здаеться, наче навколо самiсiнькi дурнi живуть!

Я потiм не один день згадував про ту жабу, зазвичай тодi, коли засинав. Спiймав себе на думцi про те, яка ж вона може бути на смак.

Дедалi частiше Мама тихо гарчала, коли ми пiдходили до неi. Вона вишкiрила зуби, побачивши, що ми йдемо до неi та спотикаемося вiд голоду, i я з вiдчаем зрозумiв: цi цуценята все зiпсували! Тодi до неi пiдповз Швидкий, i вона схилила до нього морду. Вiн лизнув ii в губи, i за це вона вiдригнула для нього iжу – ми теж кинулися поiсти. Швидкий вiдштовхнув нас, але тепер ми вже знали, що робити. Коли я понюхав i лизнув Маму, вона дала iсти й менi.

На той час ми вже добре розвiдали мiсцевiсть над струмком i оббi?гали територiю так, що всюди густо пахло нами. Швидкий i я здебiльшого займалися серйозною справою – гралися. Я зрозумiв, наскiльки для нього важливо боротися: повалити мене на спину, кусати за морду й горло. Сестра нiколи не задиралася до нього, i мене трохи засмучувало те, що в нашiй зграi все вирiшувалося за старшинством. Голодному, звичайно, було байдуже, яке мiсце вiн посiдае, тож я кусав його за вуха, коли менi було досадно.

Якось пiдвечiр я сонно спостерiгав за тим, як Сестра i Швидкий смикають у рiзнi боки десь знайдену ганчiрку. Раптом вуха в мене самi настовбурчилися: iшла якась тварина – велика й шумна. Я скочив на ноги, але не встиг побiгти понад руслом i подивитися, що воно таке, як прибiгла Мама. Вона напружилася, наче попереджала нас про щось. Я здивовано помiтив, що вона несе за шкiрку Голодного, – так вона нас не носила вже кiлька тижнiв. Мама завела нас у темну трубу та пригнулася до землi, прищуливши вуха. Ми все зрозумiли й тихо вiдповзли в глиб тунелю.

Коли стало видно iстоту, що йшла понад струмком, я вiдчув, як у Матерi поза шкiрою хвилями побiг страх. Істота була велика, вона незграбно йшла до нас на двох ногах, а з ii рота виривалася пекуча пара.

Я уважно дивився, як зачарований. Сам не розумiю чому, але я вiдчув, що iстота мене чимось вабить. Хотiлося вискочити iй назустрiч i привiтатися. Я навiть напружився всiм тiлом, щоб це зробити, проте Мама глянула на мене так, що я передумав. Істоти треба уникати будь-якою цiною.

Звичайно, це була людина. Перша людина, яку я бачив у життi.

Чоловiк у наш бiк навiть не подивився. Вiн оглянув берег i зник iз наших очей. Мати трохи зачекала, тихо вийшла на сонце й пiдвела голову, щоб перевiрити, чи небезпека дiйсно минула. Вiдтак вона з полегшенням повернулася до нас i кожного лагiдно й заспокiйливо поцiлувала.

Я теж вибiг подивитися, i менi стало прикро, що вiд людини залишився тiльки запах диму в повiтрi.

Вiдтак Мама повсякчас нагадувала нам ту науку, яку ми отримали тодi в трубi, – уникати людей будь-якою цiною. Їх треба боятися.

Наступного разу, коли Мати вибралася за здобиччю, вона дозволила нам пiти з нею. Щойно ми вiдiйшли вiд нашоi безпечноi Нори, як Мама стала лякливою та дуже обережною. Ми всi поводилися так, як вона: трималися подалi вiд вiдкритих мiсць, тихо пробиралися понад кущами. Якщо ми бачили людину, Мати застигала на мiсцi, напруживши плечi, готова утiкати. У такi моменти здавалося, що бiла цятка на мордi Швидкого привертае увагу так само, як гавкiт цiлоi зграi. Проте нiхто нас не помiчав.

Мама показувала нам, як рвати прозорi мiшки, що лежать за будинками, швидко розкидати неiстiвнi папiрцi й знаходити шматки м’яса, сиру та крихти хлiба – все це ми якнайшвидше жували. Смак тих наiдкiв був незвичний, а запах – просто дивовижний, але тривога Матерi поступово передавалася нам, тому ми iли похапцем, довго не смакуючи. Голодного майже зразу знудило. Менi це здалося дуже кумедним, аж доки зi мною не сталося те саме – усерединi сильно скрутило.

Здаеться, за другим разом iжа пiшла краще.

Я завжди знав, що е й iншi собаки, але ще нiкого з них не бачив, крiм своеi сiм’i. Інодi, коли ми йшли за здобиччю, хтось гавкав на нас з-за парканiв. Мабуть, заздрили, що ми вiльно ходимо, а вони зачиненi там. Мати, звичайно, нiколи не дозволяла нам пiдходити близько до незнайомцiв. Швидкий трохи сердився. Його ображало те, що хтось наважувався гавкати на нього, коли вiн пiдiймав лапу бiля наших дерев.

Одного разу я нарештi побачив собаку в машинi! Коли це сталося вперше, я дуже здивувався i довго дивився на голову, яка з висолопленим язиком визирала з вiкна. Пес весело

авкнув, коли помiтив мене, але я був настiльки вражений, що змiг лише пiдняти нiс i недовiрливо принюхатися.

Машин, великих i малих, Мама теж уникала. Хоча я не розумiв, яка вiд них може бути небезпека, адже в них навiть собаки iздять. Один великий i шумний автомобiль часто iздив i збирав мiшки з iжею, якi люди залишали для нас. Пiсля цього день чи два нам майже нiчим було тамувати голод. Я не любив цю машину i жадiбних людей, якi вискакували з неi та забирали всi харчi, – усi вони й без того чудово пахли.

Тепер часу на гру стало менше: ми добували iжу. Мати гарчала, коли Голодний намагався лизнути iй морду з надiею, що вона дасть йому iсти, – i ми все зрозумiли. Ховаючись вiд чужих очей, ми виходили й старанно шукали поживу. Я втомлювався й почувався слабким. Тепер я навiть не боровся зi Швидким, коли вiн клав голову менi на спину й штовхав мене грудьми. І нехай, хай вiн буде головний. Наскiльки я розумiв, моi короткi лапи все одно були бiльш придатними до того бiгу крадькома, якому нас учила Мати. Якщо Швидкий думае, що завдяки зросту та силi вiн чогось вартий, то вiн сам себе обманюе. Усе одно Мама в нас головна.

Тепер у Норi пiд деревом ми насилу помiщалися, а Мати зникала все на довше й на довше. Щось пiдказувало менi, що колись вона пiде й не повернеться, i нам доведеться самим про себе дбати. Швидкий завжди вiдштовхував мене вiд iжi та намагався забрати мою частку. Колись Матерi не буде поряд, щоб подбати про мене.

Я почав думати, як воно – залишити Нору.

Усе змiнилося того дня, коли Голодний пiшов до труби й лiг там замiсть того, щоб iти добувати iжу. Вiн тяжко дихав, язик звисав iз його рота. Мама понюхала Голодного перед тим, як iти. Коли я пiдiйшов до нього, вiн не розплющив очей.

Над трубою була дорога. Колись ми знайшли на нiй великого мертвого птаха та смикали його на всi боки, доки Швидкий не схопив пернатого й не вiднiс кудись. Незважаючи на ризик, що нас хтось побачить, ми час вiд часу бiгали на дорогу й шукали такi забавки. Саме цим ми й займалися, коли Мати раптом стривожено пiдвела голову. Усi ми одночасно почули: пiд’iжджала велика машина.

Ця машина вже була нам знайома. Така сама, з такими самими звуками, повiльно, навiть загрозливо (неначе полювала саме на нас), вона iздила нашою дорогою туди-сюди.

Ми з Мамою кинулися вниз, до труби, але – сам не розумiю чому – на кiлька секунд я зупинився й поглянув на ту страхiтливу машину, а потiм знову побiг ховатися в тунель.

Як виявилося, тi кiлька секунд стали вирiшальними. Вони помiтили мене. Машина загурчала так, що аж земля затремтiла, а потiм зупинилася просто над нами. Двигун клацнув i замовк, невдовзi ми почули, як хтось крокуе гравiем.

Мати тихо й коротко заскавучала.

Коли з обох кiнцiв труби з’явилися людськi морди, Мама пригнулася та напружилася. Люди показали нам зуби, але в цьому виразi нiби не було ворожостi. Морди були бурi, на них росло чорне волосся, брови й очi в них були теж чорнi.

– А йди-но сюди! – прошепотiв один чоловiк. Я не знав, що це означае, але цей поклик виявився таким самим природним, як звук вiтру. Менi здалося, наче я все життя слухав людську мову.

В обох людей були палицi. Тепер я побачив, що на кiнцi кожноi з них висiла петля. Цi штуки здавалися менi небезпечними, i я вiдчув, як страх бере гору над Мамою. Вона черкнула кiгтями по трубi, пригнула голову й кинулася вперед, сподiваючись проскочити мiж ногами в одного з чоловiкiв. Швидким рухом палиця опустилася – i за мить мою Маму, яка пручалася й виривалася, людина вже тягнула на свiтло.

Ми з Сестрою позадкували, а Швидкий загарчав, шерсть у нього на загривку стала дибки. Ми всi трое зрозумiли, що вiдступати нiкуди, а прохiд уперед вiдкрився. Ми кинулися туди.

– Ось, бiжать! – закричав чоловiк з другого кiнця труби.

Вибiгши до струмка, ми зрозумiли, що насправдi не дуже й уявляемо, що нам робити далi. Ми з Сестрою зупинилися за Швидким: хоче бути головним, то нехай, хай вiн тепер думае.

Матерi нiде не було видно. Чоловiки махали палицями на рiзних берегах. Швидкий вiдскочив вiд одного, але його схопив iнший. Скориставшись моментом, Сестра кинулася тiкати, хлюпочучи по дну струмка, а я наче прирiс до мiсця – стояв i дивився на дорогу.

Там, над нами, стояла якась жiнка з довгим бiлим волоссям, i на ii мордi пролягли ласкавi зморшки.

– Заспокойся, цуцику, все добре. Нiхто тебе не образить. Усе добре, цуцику, – сказала вона.

Я не побiг, навiть не поворухнувся. Я дозволив, щоб менi на шию накинули петлю i затягли ii. Палицею мене вивели на берег, а там чоловiк схопив мене за шкiрку.

– У нього все добре, все добре, – наспiвно промовляла жiнка. – Вiдпустiть його.

– Вiн утече, – попередив ii чоловiк.

– Вiдпустiть.

Я слухав цю розмову й не розумiв слiв. Я знав лише те, що ця жiнка тут головна. Хоча вона була i старша, i менша, нiж тi двое чоловiкiв. Один iз них неохоче крекнув i зняв мотузку з моеi шиi. Жiнка дала менi понюхати своi руки: грубi, шкiрястi долонi мали квiтковий аромат. Вiд неi вiяло доб

отою i турботою.

Коли жiнка провела пальцями по моему хутрi, я весь затремтiв. Мiй хвiст сам почав виляти, а коли вона пiдняла мене вгору, я потягнувся, щоб ii поцiлувати, й зрадiв ii смiху.

Мiй настрiй змiнився, коли один iз чоловiкiв принiс неживе тiло Голодного й показав жiнцi. Вона спромоглася лише видати печальний звук. Потiм чоловiк понiс мого покiйного брата в машину, де Мати i Швидкий сидiли в залiзнiй клiтцi, i пiднiс його тiло до iхнiх носiв. У сухому й сповненому пилу повiтрi вiд Голодного повiяло запахом смертi, таким сильним, як будь-який спогад.

Ми всi уважно принюхалися до нашого мертвого брата, i я зрозумiв: люди хотiли, щоб ми усвiдомили, що сталося з Голодним.

Двое чоловiкiв i жiнка засумували, мовчки стоячи на дорозi, але ж вони не знали, яким хворим був Голодний вiд самого народження, яким кволим.

Мене посадили в клiтку, i Мати з осудом принюхалася до запаху тiеi жiнки, який прилип до моеi шерстi. Машина смикнулася i знову рушила, а я швидко вiдволiкся на чудовi запахи, що потрапляли до мого носа, поки ми iхали. Я сидiв у великiй машинi, тому аж загавкав вiд радостi. Швидкий i Мати здивовано озирнулися на мене. Я нiчого не мiг iз собою вдiяти, цiкавiшого в моему життi ще не траплялося – це було навiть краще, нiж майже спiймати жабу.

Швидкий, здаеться, був глибоко засмучений, i за мить я все зрозумiв: поряд уже немае Сестри, його найкращоi подруги – ми всi ii втратили так само, як i Голодного.

Тож, подумав я, свiт значно складнiший, нiж очiкувалося. Справа не в Мамi, не в тому, що ми, цуценята, ховалися вiд людей i гралися в трубi. Усе життя змiнюють якiсь важливiшi подii – тi, якими керують люди.

Тiльки в одному я помилився. Тодi ми про це не знали, але згодом я i Швидкий зустрiли нашу Сестру.

Роздiл 2

Хай куди нас везли, але в мене було передчуття, що там будуть iншi собаки. Клiтку, в якiй ми сидiли, просто переповнювали запахи iнших псiв: iхньоi сечi, послiду, навiть кровi, хутра i слини. Мама сидiла, забившись у куток, виставивши вперед кiгтi, щоб не ковзати по пiдлозi. Ми зi Швидким гасали клiткою, опустивши носи, та шукали запахи то одного, то iншого собаки. Брат намагався помiтити кутки клiтки, але щоразу, коли вiн опинявся на трьох лапах, машина пiдскакувала i вiн падав. Один раз Швидкий гепнувся просто на Маму, за що вона його легко вкусила. Я зневажливо глянув на брата. Ну хiба ти не бачиш – iй же сумно!

Урештi, втомившись винюхувати собак, яких тут уже й близько нема, я притиснувся мордою до грат i набрав повнi груди повiтря. Це менi нагадало той час, коли я встромив писка у вологий смiтник – наше головне джерело iжi. У ньому були тисячi незнайомих ароматiв, i всi з такою силою пахнули, що я раз за разом чхав.

Швидкий вмостився з другого боку клiтки й лiг, не приеднуючись до мене, бо цю забаву ж не вiн придумав. Вiн сердито на мене зиркав щоразу, коли я чхав, наче хотiв сказати, щоб надалi я просив у нього на це дозвiл. І повсякчас, як цей холодний погляд зустрiчався з моiм, я озирався на Маму, яка й надалi, наскiльки я розумiв, залишалася головною, хоча була тепер дуже налякана.

Коли машина зупинилася, пiдiйшла жiнка i звернулася до нас, притискаючи долонi до краiв клiтки, щоб ми iх лизнули. Мама навiть не поворухнулася, а Швидкий, зачарований так само, як i я, стояв поряд i махав хвостом.

– Якi ви славнi. Їсти хочете, малi? Голоднi?

Нас зупинили бiля довгоi пласкоi будiвлi, з-пiд шин стирчала пустельна трава.

– Гей, Боббi! – крикнув один iз чоловiкiв.

Вiдповiдь на цей вигук була дивовижна. З-за будинку почувся такий гучний i багатоголосий гавкiт, що я навiть не мiг уявити, скiльки ж там було собак. Швидкий пiдскочив i сперся переднiми лапами на стiнку клiтки, наче вiд того вiн змiг би бiльше побачити.

Галас продовжувався, а тим часом з-за будинку вийшов ще один чоловiк. Вiн був бурий i обвiтрений, злегка накульгував. Іншi двое чоловiкiв дивно всмiхалися, коли дивилися на нього. Побачивши нас, кульгавий зупинився й опустив руки.

– О нi, сеньйоро! Годi вже собак. У нас iх i так забагато, – з його голосу було зрозумiло, що вiн жалкуе i навiть змирився, в ньому не було жодноi злостi.

Жiнка розвернулася й пiдiйшла до нього.

– У нас двое цуценят i iхня мати. Їм, може, мiсяцiв зо три. Ще одне з них утекло, а iнше – померло.

– О нi!

– Мати iхня дика, бiдолаха. Їй дуже страшно.

– Ну, ви ж знаете, що вам казали останнього разу. У нас забагато собак, нам так лiцензiю не дадуть!

– І нехай.

– Але ж, сеньйоро, у нас мiсця немае.

– Ну, Боббi, ви ж знаете, що це неправда. А нам що, так i залишити iх, хай живуть, як дикi? Це ж собаки, Боббi, маленькi цуценята! Бачите?

Жiнка знову розвернулася до клiтки, а я помахав iй хвостом, показуючи, що хоча й не розумiю жодного слова, зате уважно слухаю.

– То що, Боббi, ще трьох берете? – спитав один iз тих двох чоловiкiв, що стояли й усмiхалися.

– Скоро взагалi вам не буде чим платити – всi грошi на собачий харч пiдуть! – вiдказав Боббi, а тi двое тiльки ви

кiрилися й знизали плечима.

– Карлосе, я хочу, щоб ти взяв свiжий гамбургер i повернувся туди, до струмка. Може, вдасться знайти й трете, – сказала жiнка.

Чоловiк кивнув i засмiявся, коли побачив вираз морди Боббi. Я зрозумiв, що жiнка серед цих людей головна, тому знову лизнув iй руку, щоб сподобатися найдужче.

– Ой, який ти хороший, хороший песик, – сказала вона менi. Я застрибав i так замахав хвостом, що вдарив ним Швидкого по мордi. Брат роздратовано замружився.

Вiд того, кого звали Карлос, пахло м’ясом iз приправами й незнайомим жиром. Вiн сунув палицю з петлею в клiтку й зловив Маму. Ми зi Швидким охоче пiшли слiдом за ними. Матiр повели за будинок до великого паркана. Там стояв просто-таки приголомшливий гавкiт, i в моiй головi проскочила страхiтлива думка: «Куди це ми потрапили»?

Вiд Боббi пахло апельсинами, а ще землею, шкiряним одягом i собаками. Вiн злегка прочинив ворота, перекривши дорогу.

– Назад! Назад вiдходьте, назад! Ще далi! – казав вiн. Гавкiт трохи притих, i, коли Боббi повнiстю вiдчинив ворота, а Карлос пiдштовхнув Маму вперед, стало зовсiм тихо.

Я був вражений, коли побачив, хто нас зустрiчав. Я навiть не вiдчув на собi ноги Боббi, який штовхнув i мене у ворота.

Собаки!

Собаки були геть усюди. Кiлька було таких великих, як Мама, i навiть бiльших! Усi вiльно бiгали у великому дворi, обнесеному дерев’яним парканом. Я побiг до гурту цуценят, якi були не набагато старшi, нiж я. Вони видалися менi дружнiми. Я пiдбiг до зграi й зупинився, неначе страшенно зацiкавився чимось на землi. Усi трое собачат були свiтлоi мастi й жiночоi статi, тож я красиво помочився на якийсь горбочок, а вже потiм пiдбiг до них i ввiчливо понюхав кожну ззаду.

Я був щасливий, що опинився тут, менi хотiлося гавкати вiд радостi, але Мамi й Швидкому було не так весело. Власне, Мати бiгала туди-сюди понад парканом у пошуках виходу, притискаючи носа до землi. Швидкий пiдiйшов до групи псiв i, напружившись усiм тiлом, стояв iз ними, посмикуючи хвостом. Тимчасом собаки по черзi задирали лапу бiля стовпчика в парканi.

Один iз псiв пiдiйшов i став просто перед Швидким, iнший обiйшов його й люто понюхав ззаду – тут мiй бiдолашний брат не витримав. Вiн опустив зад i розвернувся, пiдiбгавши пiд себе хвоста. І я зовсiм не здивувався, коли за кiлька секунд вiн уже лежав на спинi i звивався з вiдчайдушною грайливiстю. Отже, вiн тепер не головний.

Поки все це вiдбувалося, iнший пес, високий i м’язистий, iз довгими вислими вухами, абсолютно нерухомо стояв посеред двору й спостерiгав, як Мама тривожно бiгае по колу бiля паркана. Щось менi пiдказувало, що саме цього собаки треба остерiгатися в загородi. Звичайно, коли вiн вийшов iз зацiпенiння й попростував до паркана та собак, якi оточили Швидкого, пси дали спокiй моему брату й насторожено пiдвели голови.

Метрiв за десять вiд паркана той самий пес перейшов на швидкий бiг i помчав просто до Мами, яка зiщулилась i не ворушилася. Вiн загородив iй шлях, розставивши лапи й тримаючи хвiст рiвно, наче стрiлу. Тулячись до паркана, Мама дозволила йому обнюхати себе вiд хвоста до голови.

Першим моiм бажанням – i, напевне, Швидкий вiдчував те саме – було побiгти на допомогу, але щось менi пiдказувало, що це було б неправильно. То був Головний собака, ширококостий мастиф iз темно-бурою мордою й темними запаленими очима. Мама виявила покору, якоi й вимагала ситуацiя.

Пiсля того як Головний собака уважно обнюхав незнайомку, вiн пустив на паркан економний струмiнь сечi, який Мати старанно обнюхала, й побiг геть. Коли той страшний пес зник, знесилена Мама тихо пробралася за купу шпал.

Тим часом зграя собак прибiгла подивитися й на мене. Я пригнувся до землi й лизнув iх усiх, натякаючи, що зi мною в них неприемностей не буде, це лише мiй брат – баламут. Я тiльки хотiв гратися з трьома дiвчатками й дослiджувати цей двiр, де була сила-силенна м’ячикiв, гумових кiсточок, усiляких запахiв i розваг. У коритце постiйно стiкала чиста вода, яку можна було пити, коли захочеш, а чоловiк на iм’я Карлос приходив раз на день, щоб прибирати за нами. Через певнi промiжки часу ми всi здiймали гавкiт – без причини, просто для задоволення.

І нас годували! Двiчi на день Боббi, Карлос, Сеньйора й iнший чоловiк заходили всередину зграi, дiлили ii на групи за вiком i насипали цiлi мiшки ситноi iжi у великi тази. Ми заривалися в посудини мордами та iли досхочу! Поблизу стояв Боббi й спостерiгав за нами. Якщо йому здавалося, що хтось iз собак мало iсть (як правило, це була найменша дiвчинка), то вiн брав ii в руки й давав ще жменю корму, вiдштовхуючи всiх iнших.

Мама iла з дорослими собаками, i я iнколи чув iхне гарчання. Хоча коли я пiдводив голову, то бачив лише хвости, якими вони махали. Собаки смакували чимось надзвичайно запашним, але, коли хтось iз малих намагався пробратися до них i подивитися, люди втручалися й зупиняли непосиду.

Жiнка, Сеньйора, нахилялася й дозволяла нам цiлувати ii, вона проводила руками по нашiй шерстi й смiялася. Вона казала, що мене зва

и Тобi. Вона це промовляла щоразу, як мене бачила: «Тобi, Тобi. Тобi!»

Я був переконаний: я ii улюблений собака, як же iнакше? Моя найкраща подруга мала свiтло-брунатну масть i звалася Коко, вона привiталася зi мною ще в перший день. У Коко були бiлi лапи, рожевий нiс, шорстка й сторчкувата шерсть. Вона була досить невеличка, тому я легко мiг ii наздогнати, незважаючи на своi короткi лапи.

Ми з Коко боролися цiлими днями, зазвичай у товариствi iнших дiвчат. Інколи до нас приеднувався Швидкий, який завжди хотiв гратися в таку гру, де вiн був Головним псом. Однак йому доводилося тримати себе в лапах i не поводитися занадто грубо. Коли Швидкий дуже вже розходився, до нас пiдходив хтось iз псiв i давав йому прочухана. У такi моменти я завжди вдавав, що бачу свого брата вперше в життi.

Я любив мiй свiт, мiй Двiр. Я любив бiгати болотом бiля корита з водою так, щоб з-пiд моiх лап летiли бризки грязюки. Я любив, коли ми всi гуртом гавкали, хоча й рiдко розумiв, чому ми це робимо. Любив бiгати за Коко, спати зi зграею собак i нюхати послiд iнших. Не раз, набiгавшись i награвшись, я просто падав вiд утоми, очманiлий вiд щастя.

Старшi собаки теж гралися – навiть Головний пес, бува, бiгав двором iз клаптем старого простирадла в зубах, а всi iншi ганялися за ним i вдавали, нiби не можуть догнати. Мама, однак, цього не робила – вона, ховаючись, лежала в заглибинi за купою шпал. Коли я одного разу зазирнув подивитися, як iй там, вона так загарчала, наче зовсiм не впiзнала мене.

Якось пiсля вечерi собаки сонно валялися у Дворi, а я зненацька помiтив, як Мама нишком вийшла зi своеi схованки й стала пiдкрадатися до ворiт. Я тим часом гриз гумову кiсточку (в моему ротi весь час свербiло, тому менi постiйно й хотiлося щось гризти). Коли я побачив Маму, то зупинився i з цiкавiстю спостерiгав, як вона сидить перед ворiтьми. Може, хтось iде? Я пiдвiв голову, але подумав, що собаки вже б здiйняли гавкiт, якби хтось наближався.

Не один вечiр Карлос, Боббi й iншi люди сидiли за маленьким столиком, розмовляли, вiдкривали й передавали один одному пляшку, з якоi рiзко пахло хiмiею. Проте сьогоднi iх не було – у Дворi залишилися лише собаки.

Мама вiдiрвала вiд землi переднi лапи, поклала iх на дошки ворiт i зубами вхопилася за металеву ручку. Я був вражений. Ну, чому вона гризе таку тверду штуку, коли тут стiльки зручних гумових кiсточок? Вона крутила головою лiворуч i праворуч, мабуть, намагалася добре взятися зубами. Я глянув на Швидкого, але вiн мiцно спав.

І тут – дивина – дверi клацнули й вiдчинилися. Моя Мама вiдчинила ворота! Вона опустила лапи на землю, тiлом штовхнула хвiртку й обережно принюхалася до того, що було за парканом.

Тодi вона озирнулася й подивилася на мене, ii очi були яснi. Усе було зрозумiло – Мама втiкала. Я встав, щоб пiти з нею, але Коко, яка лежала поблизу, лiниво пiдвела голову, глянула на мене, моргнула i знову розтяглася на пiску. Якщо я пiду, то бiльше нiколи не побачу Коко. Я розривався мiж вiрнiстю Матерi, яка мене годувала, вчила i дбала про мене, i вiрнiстю зграi, де залишався мiй нiкудишнiй брат Швидкий.

Мати не чекала, поки я вирiшу. Вона безшумно зникла в сутiнках. Насувалася нiч. Якщо я хочу ii наздогнати, то мушу поспiшити.

Я побiг до вiдчиненоi хвiртки, помчав за Мамою в непередбачуваний свiт, який чекав мене за парканом.

Швидкий не побачив, як ми пiшли.

Роздiл 3

Далеко я не зайшов. Я не мiг бiгти так швидко, як Мама. До того ж перед будинком були кущi, якi, як менi здалося, треба позначити. Мати не чекала на мене, навiть жодного разу не озирнулася. Востанне я побачив ii, коли вона зробила те, що iй вдавалося найкраще, – ковзнула в тiнь невидима та непомiтна.

Ще зовсiм недавно найбiльшою моею втiхою було примоститися пiд бочком у Мами, а ii язик i тепло тiла значили для мене найбiльше в життi. Проте тепер, коли я побачив, як вона зникае, то зрозумiв: залишаючи мене, вона робить те саме, що рано чи пiзно робить кожна мати-собака. Бажання йти за нею було останнiм спогадом iз наших стосункiв, якi назавжди змiнилися того дня, коли ми прибули в Двiр.

Я ще не встиг опустити лапу, коли на ганок вийшла Сеньйора. Вона зупинилася, побачивши мене.

– Тобi! Як же це ти вийшов?

Якщо я хотiв iти геть, то мусив би бiгти негайно, тiльки я цього, звичайно, не хотiв. Натомiсть я замахав хвостом, стрибнув на ноги Сеньйори та спробував лизнути ii. Їi квiтковий запах змiшався з дивовижним жирним запахом курятини. Вона погладила мене по вухах, i я пiшов за нею. Я не мiг без ii дотику. Сеньйора швидко пiдiйшла до вiдчиненоi хвiртки, легенько пiдштовхнула мене вперед i теж зайшла. У Дворi в лiнивiй дрiмотi лежали собаки.

Коли хвiртка зачинилася, собаки схопилися на лапи, побiгли до нас, i Сеньйора гладила iх. Вона говорила до них лагiдно, i я трохи сердився, що тепер жiнка звертае увагу не лише на мене.

Це здавалося доволi несправедливим, адже я розлучився з рiдною матiр’ю, щоб бути з Сеньйорою, а вона зараз поводиться так, наче я такий, як усi!

Кол

жiнка пiшла, хвiртка голосно зачинилася, але тепер ворота не здавалися менi непрохiдною перешкодою.

Я саме боровся з Коко, коли, за кiлька днiв пiсля свого зникнення, повернулася Мама. Принаймнi менi здалося, що то була вона. Мене вiдволiк новий прийом у нашому з Коко постiйному змаганнi: я оббiгав дiвча, вилазив iй на спину та хапав переднiми лапами. Це була чудова гра, i я зовсiм не розумiв, чому Коко вириваеться й гарчить на мене. Усе ж так добре, що тут може бути негаразд?

Я пiдвiв голову, коли Боббi вiдчинив хвiртку, i там стояла Мама, налякана i непевна. Я радiсно перший помчав через двiр, але коли наблизився до неi, то сповiльнив хiд.

Масть у неi була така сама, як у Матерi: чорна цятка навколо одного ока, товста мордочка й коротка шерсть, але то була не моя Мати. Вона присiла й спокiйно помочилася, коли ми пiдiйшли. Я разом з iншими собаками ввiчливо оббiг новеньку, а Швидкий просто пiдбiг до неi i понюхав ззаду.

У Боббi були так само сумно опущенi плечi, як того дня, коли вiн виводив нашу сiм’ю з машини. Проте цього разу вiн став ближче до собаки, нiби захищав ii вiд когось.

– У тебе все буде добре, дiвчинко, – сказав вiн.

Це була Сестра. Я вже майже зовсiм забув про неi. Тепер, коли я оглянув ii, то зрозумiв, як разюче вiдрiзняеться життя поза парканом вiд життя в Дворi. Сестра була така худа, що в неi стирчали ребра, а на боцi був бiлий мокрий шрам. У неi з рота пахло гнилою iжею, а коли вона присiла, з ii мiхура йшов нездоровий запах.

Швидкий зрадiв неймовiрно, але Сестра занадто злякалася всiх iнших собак, щоб прийняти його пропозицiю погратися. Вона припала до землi перед Головним псом i дозволила всiм себе обнюхати. Вона не рухалася i не встановлювала жодних обмежень. Коли собаки зневажливо пiшли вiд неi, Сестра нишком зазирнула в порожне корито для харчiв i крадькома випила трохи води.

Ось що вiдбуваеться з собаками, якi намагаються жити у свiтi без людей: вони стають виснаженими, приниженими, зголоднiлими. Якби ми й далi сидiли в трубi, то стали б такi, як Сестра.

Швидкий тепер вiд неi не вiдходив нi на крок. Я подумав, що вiн завжди найдужче любив Сестру. Вона була для нього навiть важливiша, нiж Мати. Я дивився, як вiн цiлуе Сестру i прогинае спину перед нею, i не ревнував – у мене була Коко.

А от увага iнших псiв до Коко мене дратувала. Вони, здаеться, вважали, що отак просто можуть прийти й гратися з нею, наче мене тут i близько немае. Мабуть, у них було на це право. Я знав свое мiсце у зграi та був радий вiдчувати порядок i безпеку. Проте я хотiв, щоб Коко була тiльки зi мною, менi не подобалося, коли мене грубо вiдштовхували вбiк.

Здаеться, всi пси хотiли гратися в ту гру, яку я придумав: вони оточували Коко i намагалися заскочити на неi. Однак iз прихованим задоволенням я помiтив, що з ними так розважатися iй теж не подобалося.

Наступного ранку Боббi прийшов у Двiр i взяв Швидкого, Сестру, мене, Коко та ще одного молодого рябого песика, якого люди називали Пушком, i посадив нас усiх у клiтку в кузовi машини. Там було тiсно й галасливо, але менi подобалися сильнi потоки повiтря в дорозi й вираз морди Швидкого, коли я на нього чхав.

Одну дуже волохату сучку з нашоi зграi Карлос i Боббi, як не дивно, взяли до кабiни. «Ну чому саме вона iде на передньому сидiннi?» – гадав я. І чому, коли крiзь вiдчиненi вiкна до мене долинае ii запах, я на мить вiдчуваю якесь раптове шаленство?

Ми зупинилися бiля старого кривого дерева – единого, яке на спекотнiй стоянцi давало хоч якусь тiнь. Боббi пiшов у будiвлю, взявши з собою сучку з кабiни, а Карлос пiдiйшов до дверей клiтки. Усi, крiм Сестри, побiгли до нього.

– Виходь-но, Коко, Коко! – покликав Карлос. Я вiдчував на його пальцях запах горiхiв, ягiд i ще якийсь незнайомий солодкий дух.

Ми всi загавкали вiд заздростi, що Коко повели в будiвлю, а потiм ще погавкали просто так. На дерево сiв великий чорний птах i подивився на нас, як на дурнiв, то ми ще й на нього трохи погавкали.

До машини пiдiйшов Боббi.

– Тобi! – покликав вiн.

Я гордо вийшов наперед, прийняв на шию шкiряну петельку перед тим, як стрибнути на асфальт – такий гарячий, аж боляче. Я навiть не озирнувся на тих невдах у клiтцi й пiшов до будiвлi, де було дивовижно прохолодно, пахло собаками та iншими тваринами.

Боббi провiв мене коридором, а потiм пiдняв i поставив на блискучий стiл. Прийшла якась жiнка, я помахав iй хвостом, а вона м’якими, обережними пальцями помацала моi вуха та пiд горлом. Руки в неi пахли хiмiею, а одяг – усякими тваринами, я впiзнав навiть запах Коко.

– Хто це в нас? – спитала вона.

– Тобi, – вiдказав Боббi. Я сильнiше замахав хвостом, коли почув свое iм’я.

– Скiльки у вас iх сьогоднi, кажете? – спитала жiнка й вiдгорнула мою губу, щоб помилуватися зубами.

– Три хлопчики, три дiвчинки.

– Боббi! – сказала жiнка. Я знову замахав хвостом, бо впiзнав iм’я чоловiка.

– Та розумiю, розумiю…

– Вона собi лихо так наживе, – сказала жiнка. Вона обмацувала мене всього, i я замислився, чи чемно б

ло б застогнати вiд задоволення.

– Сусiдiв нема, скаржитися немае кому.

– Але ж е закон. Їй не можна брати нових собак. Їх i так уже забагато. Це антисанiтарiя.

– Вона каже, що iнакше цi собаки загинули б. Замало людей iх бере до себе.

– Це протизаконно!

– Будь ласка, нiкому не кажiть, панi лiкарко.

– Ви мене ставите в дуже скрутне становище, Боббi. Я ж повинна перейматися iхнiм здоров’ям.

– Але ж коли вони хворiють, ми приводимо iх до вас.

– Хтось може скаргу написати, Боббi.

– Та прошу…

– Нi, я не напишу. Я взагалi без вашого вiдома нiкому нiчого не казатиму, дам вам змогу знайти вихiд. Добре, Тобi?

Я лизнув ii в руку.

– Хороший хлопчик! Зараз ми тебе в палату вiзьмемо, все тобi зробимо як слiд.

Боббi гигикнув.

Невдовзi я опинився в iншiй кiмнатi, свiтлiй i прохолоднiй, де стояв сильний хiмiчний запах – такий самий, як iшов вiд тiеi приемноi жiнки. Боббi тримав мене мiцно, i я лежав тихо, адже розумiв, що саме це йому вiд мене й треба. Менi було приемно, що мене так тримають, i я махав хвостом. Раптом мене щось рiзко вкололо за шиею, але я не нарiкав, а сильно-сильно замахав хвостом, наче для мене це була дрiбниця.

Коли отямився, я вже був у Дворi! Я розплющив очi й спробував пiдвестися, але лапи мене не слухалися. Я хотiв пити, але не мав сил дiйти до води. Я опустив голову i знову заснув.

Коли я прокинувся, то зразу зрозумiв, що в мене на шиi щось з’явилося – якийсь бiлий розтруб. Вiн був такий безглуздий, що з ним зi зграi вигнати можуть. Мiж заднiми лапами в мене свербiло й болiло, але зубами я не мiг туди дiстати через цей дурний пластиковий комiр. Я побрiв до води й трохи попив, мене нудило, а ззаду страшенно свербiло. Запахи в дворi менi пiдказували, що я пропустив вечерю, але в той момент менi було геть байдуже. Я знайшов прохолодний куточок i зi стогоном влiгся, там само лежав Швидкий. Я подивився на нього – в нього був такий самiсiнький безглуздий комiрець, як i в мене.

Що ж з нами зробив Боббi?

Трьох дiвчат, якi поiхали з нами до тiеi будiвлi, нiде не було видно. Наступного дня я шкандибав Двором, винюхуючи слiд Коко, але не було жодного доказу, що вона повернулася з нами.

Окрiм того принизливого комiрця, я ще повинен був пережити той момент, коли вся зграя обнюхае мое болюче мiсце. Головний пес без церемонiй перевернув мене на спину – я лежав i терпiв, поки вiн i всi iншi з вiдвертою зневагою мене обнюхували.

Із дiвчатами вони такого не робили – тi повернулися у двiр за кiлька днiв. Я був неймовiрно радий бачити Коко, яка теж мала такий химерний комiрець, а Швидкий, як мiг, заспокоював Сестру, яка дуже тяжко переносила все це.

Урештi Карлос познiмав iз нас комiрцi. Вiдтодi менi вже якось не так i кортiло гратися в ту гру, коли я залазив на спину Коко. Натомiсть у мене з’явилася iдея для новоi розваги: я пiдбiгав до дiвчати з гумовою кiсточкою i гриз iграшку просто перед нею. Коко вдавала, нiби не хоче забавку, й вiдводила погляд. Проте ii очi завжди поверталися до кiсточки, коли я носом пiдсував ii до неi. Урештi, дiвчина не витримувала i стрибала, але я так добре знав Коко, що встигав перший схопити iграшку. Я вiдскакував назад i весело махав хвостом. Інколи вона бiгла за мною, i ми гасали великими колами – цю частину забави я любив найдужче. Бувало, Коко позiхала, вдаючи, що iй нецiкаво, але я знову наближався й дражнив ii кiсточкою, доки вона не пробувала ii схопити. Менi так подобалася ця гра, що вона менi навiть снилася.

Інколи в Дворi можна було натрапити на справжнi кiсточки, тодi з ними поводилися по-iншому. Карлос приходив iз масним мiшком, витягав нам пiдгорiлi ласощi й вигукував нашi iмена. Чоловiк добре знав, що Головному псовi треба завжди давати кiстку першому, i я цiлком був iз ним згоден. Менi не завжди дiставалася пожива, але, коли щастило, Карлос казав: «Тобi, Тобi!» – i давав ii менi, незважаючи на чужi носи. З людьми правила стають iнакшi.

Одного разу, коли Швидкому дiсталася кiстка, а менi – нi, я побачив дещо надзвичайне. Брат примостився на iншому кiнцi Двору, шалено гриз i видихав п’янкий аромат свого частування. Я пiдiйшов ближче i з заздрiстю дивився на нього. Зненацька з’явився Головний пес.

Кремезний собака напружився, широко розставив лапи, наче перед бiйкою, а тодi швидко пiшов до Швидкого. Останнiй припинив гризти кiстку й низьким голосом загарчав. Нiхто нiколи не гарчав на Головного пса. Однак я вiдчував, що правда була за Швидким, адже це його кiстка. Карлос дав ii саме йому, i навiть Головний не мав права ii забрати. Проте кiстка була така смачна, що Головний, здаеться, не мiг втриматися. Вiн витягнув морду вперед – i тут Швидкий завдав удару – клацнув зубами просто перед носом Головного! Швидкий загрозливо пiдняв губу i примружився. Здавалося, що Головний пес остовпiв вiд такоi вiдвертоi непокори. Вiн подивився на нього, а потiм гордо розвернувся й задер лапу бiля паркана, не звертаючи на Швидкого жодноi уваги.

Я знав, що коли б Головний пес хотiв, вiд би забрав кiстку в Швидкого. У Го

овного була сила, i ранiше вiн завжди до неi вдавався. Я бачив, що тодi було (десь перед тим, як нас возили до тiеi милоi жiнки в прохолоднiй будiвлi): пси зiбралися навколо однiеi дiвчини, нюхали ii та якимсь вiдчайдушним жестом задирали лапи. Сором сказати, але я теж був у тому гуртi. Щось було в нiй таке привабливе, навiть описати точно не можу.

Щоразу, коли пес намагався ii понюхати, вона сiдала в грязюку. Вона стримано прищулила вуха та кiлька разiв гарчала. Коли це вiдбувалося, пси вiдступали, немов вона щойно стала Головною.

Ми всi так тiсно скупчилися, що час вiд часу налiтали один на одного, i тут-таки спалахнула сварка мiж Головним i найбiльшим псом у зграi – великим, чорно-бурим, якого Боббi називав Роттi.

Головний дiяв, як досвiдчений боець: вiн схопив Роттi за шкiрку й потягнув додолу. За кiлька секунд чорно-бурий собака принижено перевернувся на спину. Однак на галас прибiг Карлос i закричав:

– Гей, досить. Годi!

Карлос стояв посеред двору, але пси не звертали на нього жодноi уваги. Натомiсть Коко пiдiйшла до чоловiка, щоб вiн ii погладив. Подивившись на це кiлька хвилин, Карлос погукав ту собачку, на якiй ранiше зграя зосередила всю свою увагу, i вивiв ii за хвiртку.

Я не бачив ii до того часу, як ми опинилися в однiй машинi, коли iхали до милоi жiнки в прохолодну будiвлю. Саме та волохата собачка сидiла з людьми на передньому сидiннi.

Коли Швидкий догриз свою кiстку, вiн, здаеться, встиг добре помiркувати над тим, що вкусив Головного пса. Мiй брат опустив голову i, помахуючи хвостом низько над землею, перевальцем пiшов туди, де стояв Головний. Швидкий кiлька разiв грайливо вигнувся, але Головний не звернув на це увагу. Пiсля цього Швидкий лизнув його в губи – i це виглядало, як своерiдне вибачення. Головний пес трохи погрався з моiм братом, поперекидав його й навiть дозволив покусати себе за шию, а потiм рiзко подався геть.

Ось так Головний собака пiдтримував порядок, тримав нас усiх на своiх мiсцях i не користувався своiм авторитетом, щоб забрати в нас iжу. У нас була щаслива зграя до того дня, як у нiй з’явився Спайк.

Пiсля його появи змiнилося геть усе.

Роздiл 4

Менi здавалося, що тiльки-но я збагну, як треба жити, – все вiдразу змiниться. Коли ми бiгали за Мамою, я навчився боятися людей, порпатися в iхньому смiттi, миритися зi Швидким, щоб вiн був у доброму, як для нього, гуморi. І тут прийшли люди, взяли нас у Двiр – i все змiнилося.

У Дворi я швидко звик до життя в зграi, навчився любити Сеньйору, Карлоса i Боббi – i щойно моi забави з Коко стали набувати iншого, складнiшого характеру, нас повезли до милоi жiнки в прохолодну будiвлю, й те сильне бажання, яке я ранiше вiдчував, повнiстю щезло. Бiльшу частину дня я кусав Коко чи вона мене, проте вже без того незвичайного потягу, який час вiд часу мене охоплював.

Мiж двома свiтами – зовнiшнiм i Двором – стояла та хвiртка, яку колись вiдчинила Мати. Я так часто думав про той вечiр, коли вона втекла, що не раз вiдчував у своему ротi присмак металевоi ручки. Мати показала менi, як вийти на свободу, якщо я захочу. Одначе я був iнакшим собакою, нiж вона. Я полюбив Двiр. Менi подобалося, що я належу Сеньйорi. Я став Тобi.

Мати, навпаки, не хотiла бути в зграi, тому, мабуть, ii вiдсутностi нiхто й не помiтив. Сеньйора iй навiть iменi не дала. Швидкий i Сестра дуже часто ходили нюхати той закуток за шпалами, де ранiше лежала Мати, однак нiяк не показували, що переймаються ii втратою. Життя тривало, як i ранiше.

І тут, щойно мiсце кожного з нас усталилося, коли я почав iсти з дорослоi миски, Карлос носив нам кiсточки, а Сеньйора приходила, щоб поцiлувати й пригостити, з’явився новий пес.

Його звали Спайк.

Ми почули, як вiдчинилися дверi машини Боббi, й усi разом загавкали, хоча стояла така спека, що дехто з наших лежав на черевi в тiнi й навiть не пiдвiвся з мiсця. Вiдчинилася хвiртка, й увiйшов Боббi, який вiв на кiнчику палицi великого, мускулястого пса.

Коли на тебе бiжить уся зграя – це страшно, але новий собака навiть не поворухнувся. Вiн був такий темний i кремезний, як Роттi, й такого зросту, як Головний. Бiльша частина його хвоста десь загубилася, але той короткий оцупок, який залишився, не ворушився. Пес мiцно стояв, рiвно розподiливши вагу тiла мiж чотирма лапами. З його грудей викотилося тихе гарчання.

– Тихо, Спайку. Все нормально, – сказав Боббi.

Зi слiв Боббi я зрозумiв, що собаку звати Спайк, i вирiшив: нехай спочатку його оглянуть всi iншi, а потiм уже я.

Головний пес, як завжди, був десь позаду, але тепер вiн вийшов з прохолодноi тiнi бiля водопою i побiг зустрiчати новоприбулого. Боббi зняв iз шиi Спайка петлю.

– Спокiйно, – сказав йому Боббi.

Тривога чоловiка передалася всiй зграi, i я вiдчув, як у мене на спинi хутро стае сторч, хоча й не зовсiм розумiв чому. Головний i Спайк, напруженi, вивчали один одного, жоден не вiдступав. Зграя оточила iх щiльним колом. На мордi Спайка було безлiч шрамiв – сiруватих краплеподiбних заглибин i виступiв на чорному

лi.

Те, як Спайк сприймав нас, налаштовувало всiх проти нього. Це мене злякало, хоча все пройшло як слiд: Спайк дозволив Головному псовi покласти голову йому на спину. Новоприбулий анiтрохи не пригнувся до землi, натомiсть вiн пiдiйшов до паркана, уважно його обнюхав i задер лапу. Пси негайно зробили те саме на тому ж мiсцi вслiд за Головним.

Раптом над хвiрткою з’явилася голова Сеньйори, i моя тривога почасти зникла. Дехто зi зграi вискочив iз кола й побiг до неi, поставивши лапи на паркан так, щоб вона могла погладити кожного по головi.

– Бачите? Усе буде добре, – сказала Сеньйора.

– Таких псiв вирощують для боiв, сеньйоро. Вiн не такий, як усi iншi, мем.

– Ти будеш хорошим собакою, Спайку! – гукнула йому Сеньйора. Я ревниво поглянув на новенького, а той, коли почув свое iм’я, навiть вухом не повiв, наче воно нiчого не означало для нього.

Я хотiв, щоб вона сказала: «Тобi! Хороший пес, Тобi!»

Натомiсть вона сказала:

– Немае поганих собак, Боббi, бувають поганi люди. Собацi просто потрiбна любов.

– Інодi в собаки всерединi просто щось зламане, сеньйоро, i немае цьому ради.

Сеньора з вiдсутнiм виразом опустила голову й почухала Коко за вушками. Я щосили сунув нiс пiд пальцi Сеньйори, але вона, здаеться, навiть не помiтила мене.

Пiзнiше Коко сидiла передi мною з гумовою кiсточкою i старанно ii гризла. Я не зважав: менi досi було прикро, що мене, улюбленця Сеньйори, так зневажили. Коко перевернулася на спину та гралася з кiсточкою лапами: пiдiймала ii, кусала, тримала ii так легенько, що я розумiв, що можу перехопити забавку, – i я стрибнув! Коко вiдкотилася вбiк, i я погнався за нею, розсердившись, що вона грае в цю гру навпаки.

Я так зосередився на тому, щоб вiдiбрати в Коко цю дурну кiсточку (яку мав би носити я, а не вона), що не помiтив, як усе почалося. Я побачив лише, що той самий бiй, який, як усi розумiли, мав вiдбутися, уже розпочався.

Зазвичай бiйка з Головним довго не тривае – собака з нижчим статусом приймае покарання за те, що порушив порядок. Проте ця жахлива сутичка, гучна, близька й люта, здаеться, не мала кiнця.

Два пси зчепилися, вiдiрвавши переднi лапи вiд землi. Кожен намагався стати вищим, iхнi зуби зблискували на сонцi. Нiчого страшнiшого, нiж iхне завивання пiд час бiйки, я в життi не чув.

Головний пес спробував, як зазвичай, схопити суперника за загривок: так можна показати свою владу, не завдаючи великоi шкоди, але Спайк звивався й прицiльно клацав зубами, а потiм вхопив Головного за морду. Через це новоприбулий отримав рвану рану пiд одним оком, але разом iз тим – перевагу над своiм суперником. Спайк почав нахиляти голову Головного до землi.

Зграя не робила нiчого – нiхто нiчого й не мiг зробити: всi тiльки хекали й стривожено бiгали колами. Раптом хвiртка рiзко прочинилася й у неi вскочив Боббi, вiн тягнув за собою довгий шланг. На обох псiв полетiв струмiнь води.

– Гей! Стоп, закiнчуйте! Гей! – кричав вiн.

Головний пес слухняно вiдпустив суперника, а Спайк, немов не почув наказу людини, не розтискав зубiв.

– Спайк! – крикнув Боббi. Вiн розвернув шланг i спрямував струмiнь просто йому в морду – в повiтря полетiла кров. Урештi Спайк вiдпустив, струсив з голови воду й подивився на Боббi. Подивився, як убивця. Чоловiк позадкував, тримаючи шланг перед собою.

– Що там таке? Це новий? El combatiente? [1 - Бiйцiвський? (iсп.) (Тут i далi прим. пер.)] – гукнув Карлос, вбiгаючи у Двiр.

– Si. Este perro sera el problema [2 - Так. Цей пес – це проблема (iсп.).], – вiдповiв Боббi.

Сеньйора теж прибiгла в Двiр. Пiсля того, як люди довго радилися, вони покликали Головного й намастили йому рани чимось iз рiзким хiмiчним запахом – я зразу згадав милу жiнку в прохолоднiй кiмнатi. Головний звивався, зализував рани, хекав, прищулював вуха, а Карлос щось прикладав до дрiбних подряпин на його мордi.

Я нiколи не думав, що Спайк дозволить, щоб iз ним зробили те саме. Проте вiн стояв i не заперечував, коли йому обробляли рану за вухом. Здаеться, вiн звик до цього, неначе цей запах був для нього чимось, що завжди з’являеться пiсля бiйки.

Наступнi кiлька днiв усi провели в душевних переживаннях. Нiхто, особливо пси, не розумiв, на якому свiтi ми перебуваемо.

Спайк, звичайно, тепер був головним – вiн це нам показував, коли сходився з кожним у Дворi нiс до носа. Головний пес робив те саме, але по-iншому. Для Спайка найдрiбнiше порушення було пiдставою для покарання – здебiльшого швидкого болiсного укусу. Коли гра ставала дуже вже бурхливою i заходила занадто далеко на територiю Головного пса, той завжди стримано попереджав: суворо дивився, можливо, гарчав. Спайк цiлий день походжав Двором i кусав нас то за щось, то просто так. Якась у ньому була чорна сила, наче щось дивне й лихе шукало вихiд.

Коли пси, здобуваючи собi вищий титул у зграi, викликали один одного на поединок, Спайк теж опинявся там i аж занадто часто долучався до них. Здаеться, вiн просто не мiг втриматися вiд бiйки. Це було непотрiбно, це заважало. Напруга зростала аж

так, що мiж нами виникали дрiбнi сварки через питання, якi вже давно були вирiшенi. Наприклад, чие мiсце бiля корита пiд час годiвлi чи чия черга полежати в спеку в тiй частинi двору, де з крана текла прохолодна вода.

Коли ми з Коко гралися гумовою кiсточкою i вона намагалася тихцем ii вiдiбрати, пiдбiгав Спайк i з гарчанням вимагав, щоб я поклав iграшку бiля його лап. Інодi вiн заносив нашу забавку до свого кутка (через це ми припиняли гратися, доки я не знаходив iншу розвагу), iнодi – зневажливо нюхав iграшку й залишав ii в багнюцi.

Коли Карлос приносив свiй мiшок зi справжнiми кiстками, Спайк навiть не вставав зi свого мiсця, щоб подивитися, чи перепаде щось i йому.

Вiн чекав, доки у дворi не залишиться людей, а потiм просто брав ту кiстку, яку хотiв. Деяких собак Спайк не займав – Роттi, Головного i, як не дивно, Швидкого, а от щоразу, коли менi вдавалося запустити зуби в ласу кiсточку, – я мусив змиритися з тим, що ii згризе Спайк.

Таким став новий порядок. Нам, можливо, непросто було розiбратися в його правилах, але ми точно знали, хто iх встановлюе, i навiть змирилися, тож я здивувався, коли Швидкий вирiшив позмагатися зi Спайком.

Трапилося це, звичайно, через Сестру. У силу дивного збiгу обставин, ми всi трое – я, Сестра та Швидкий – стояли коло паркана й роздивлялися комашку, що приповзла з того боку. Воля та спокiй, якi я вiдчував поруч iз рiдними, були для мене дуже приемними. Вони так полегшували душу, особливо пiсля останнiх нервових днiв, що я поводився так, нiби зроду не бачив нiчого цiкавiшого за цього маленького чорного жучка, який здiймав мiкроскопiчнi чорнi лапки, наче збирався битися з нами трьома одразу.

Захопленi цим, ми не помiтили Спайка, доки вiн не опинився зовсiм поряд. Вiн тихо, з блискавичною швидкiстю стрибнув на Сестру ззаду – i вона злякано заскавчала.

Я одразу припав до землi – ми ж не зробили нiчого поганого! – а от Швидкий цього не стерпiв i кинувся на Спайка, зблискуючи зубами. Сестра стрiлою помчала геть, а я, сповнений такого гнiву, якого досi нiколи не вiдчував, разом зi Швидким долучився до бою. Ми з братом гарчали й кусали кривдника.

Я спробував пiдскочити й схопити Спайка за спину, але вiн розвернувся. Коли я вiдскочив, його щелепи зiмкнулися на моiй переднiй лапi, i я зойкнув.

Невдовзi Спайк притиснув Швидкого до землi, але я не звертав на брата жодноi уваги. Моя лапа страшенно болiла, i я зi скавчанням пошкандибав геть. До мене пiдбiгла Коко, почала мене схвильовано облизувати, але я не зважав i бiг просто до хвiртки.

Саме так, як я й очiкував, Боббi вiдчинив хвiртку i прибiг зi шлангом. Бiйка скiнчилася, Швидкого вiдпустили, Сестра сховалася за купою шпал, а увагу Боббi привернула моя лапа.

Чоловiк присiв на землю:

– Хороший собака, Тобi. Усе добре, хлопче, – сказав вiн менi.

Я кволо змахнув хвостом. Коли Боббi торкнувся моеi лапи, бiль пронизав мене аж до плеча. Я лизнув чоловiка в морду, пояснюючи, що я зрозумiв, що це було ненавмисне.

Сеньйора повезла нас до милоi жiнки в прохолодну кiмнату. Боббi притримав мене, коли вона ткнула в мене ту саму голку, яка пахла хiмiею, – раптово бiль вiдступив i бiльше мене не турбував.

Я сонно лежав на столi, жiнка посмикувала мене за лапу, а я слухав ii голос – вона розмовляла з Боббi та Сеньйорою. Я чув хвилювання, попереджувальнi нотки, але менi було геть байдуже, поки Сеньйора гладила мене по шерстi, а Боббi, нахилившись, тримав мене. Коли Сеньйора зiтхнула, почувши, як мила жiнка з прохолодноi кiмнати каже: «Непоправне ушкодження», я навiть голову не пiдняв. Я просто хотiв лежати на цьому столi довiку – чи хоча б до обiду.

Коли я повернувся у Двiр, на менi знову був цей дурний комiр, i я помiтив, що до моеi пораненоi лапи прилипло щось тверде й важке. Я хотiв зiрвати цю штуку зубами, але комiр не лише виглядав безглуздо, вiн ще й не давав менi можливостi дiстати до лап! Я мiг тепер ходити тiльки на трьох лапах. Це, здаеться, забавляло Спайка, бо вiн час вiд часу пiдходив, штовхав мене грудьми й валив на землю. «Ну гаразд, гаразд, Спайку! Все одно бiльш потворного собаки, нiж ти, я в життi не бачив!»

Лапа завжди болiла. Коли я засинав, приходила Коко й клала на мене голову. Двiчi на день навiдувався Боббi та пригощав мене чим-небудь смачненьким. Я вдавав, нiби не помiчав, що в шматок м’яса загорнуте щось гiрке (хоча, бувало, я його не ковтав, а чекав i згодом тихцем випльовував), то було щось бiле й кругле завбiльшки з горошину.

Я й далi був у дурному комiрi, коли прийшли отi люди. Ми почули, як на пiд’iзнiй дорiжцi хряснуло кiлька дверей, i, як завжди, розгавкалися. Багато хто замовк, коли почув крик Сеньйори: «Нi! Нi! Ви не можете забрати моiх собак!»

У ii голосi було таке горе, яке важко було не розпiзнати, й ми з Коко тривожно тицяли носами одне в одного. Що ж це вiдбуваеться?

Вiдчинилася хвiртка, й у Двiр обережно зайшло кiлька людей, якi тримали в руках уже знайомi нам палицi з петлями. Дехто тримав перед собою бляшанi балончики, наче очiкував нападу.

Ну

що ж, хай там яка це гра, а бiльшiсть iз нас хотiли забави. Коко пiдiйшла до людей однiею з перших, ii спiймали i потягли за хвiртку – вона не опиралася. Бiльшiсть зграi пiшла за нею й охоче стала в чергу, хоча дехто не поспiшав – Сестра, Швидкий, Спайк, Головний пес i я, бо менi не хотiлося кульгати до них. Хочуть гратися, то нехай зi Спайком граються.

Сестра побiгла понад парканом, немов очiкувала, що десь у ньому з’явиться дiрка. Швидкий спочатку кинувся за нею, а потiм злякано зупинився й просто дивився на ii панiчний безладний бiг. До Сестри пiдскочили двое чоловiкiв i спiймали ii мотузкою. Швидкий вiдразу здався, бо хотiв бути поряд iз Сестрою, а Головний iз гiднiстю вийшов наперед, коли його покликали.

А от Спайк чинив опiр, дико гарчав i кидався на петлi й людей. Чоловiки кричали, й один iз них спрямував тонкий струмiнь рiдини з балончика собацi в морду – запах обпiк менi нiс аж на iншому кутку Двору. Спайк припинив боротьбу й упав на землю, накривши голову лапами. Його потягли геть, а тодi люди пiшли до мене.

– Хороший собачка. Лапа болить, так? – спитав один iз чоловiкiв. Я нерiшуче помахав хвостом i нахилив голову, щоб було легше накинути менi на шию петлю (через мiй дурний пластиковий комiрець це було не так i просто).

Коли я опинився по той бiк паркана, я засмутився: Сеньйора плакала, Карлос i Боббi тримали ii за руки, але вона виривалася. Їi смуток передався менi, тому я потягнувся до неi в петлi, бажаючи пiдiйти та заспокоiти.

Один iз тих чоловiкiв дав Сеньйорi якийсь папiрець, а вона кинула його на землю.

– Навiщо ви це робите?! Ми ж нiкому не шкодимо! – кричав Боббi. Його гнiв був помiтний, i вiд цього стало страшно.

– Забагато тварин. Поганi умови, – сказав чоловiк iз папiрцем. Вiн теж випромiнював гнiв. Я помiтив, що вiн у темному одязi й на грудях у нього блищить метал. Усi були дуже напруженi.

– Я люблю своiх собак, – ридала Сеньйора. – Будь ласка, не забирайте iх у мене!

Сеньйора не гнiвалася, iй було сумно й страшно.

– Негуманнi умови, – сказав той чоловiк.

Я просто не знав, що й думати. Бачити, як усю зграю виводять iз двору, заганяють по одному до клiток у машинах, – вiд цього просто все плуталося. Бiльшiсть iз нас прищулили вуха й пiдiбгали хвости. Я опинився бiля Роттi. Його густий, важкий гавкiт нiби висiв у повiтрi.

Коли ми прибули на мiсце, зрозумiлiше не стало. Тут пахло десь так, як у милоi жiнки в прохолоднiй кiмнатi, тiльки було спекотно, а навколо – повно схвильованих i галасливих собак. Я охоче пiшов уперед i, на свое розчарування, опинився в однiй клiтцi зi Швидким i Головним. Як на мене, краще було б, якби там була Коко чи хоча б Сестра. Хоч i Швидкий, i Головний були так само наляканi, як i я, i дивилися на мене зовсiм не вороже.

Гавкiт стояв оглушливий, однак я чiтко вирiзняв iз загального хору люте гарчання Спайка, який кинувся на когось, а потiм рiзкий зойк якогось нещасного собаки. Люди закричали, за кiлька хвилин Спайка провели на кiнцi палицi повз нас, i вiн зник десь у глибинi коридору.

Перед нашою клiткою зупинився якийсь чоловiк.

– Що тут сталося? – спитав вiн.

Інший, той, який щойно вивiв Спайка, зупинився й подивився на мене без жодноi цiкавостi.

– Хто його знае…

Вiд першого чоловiка вiяло стурбованiстю й сумом, а вiд другого – нiчим, окрiм байдужостi. Перший вiдчинив дверi й обережно помацав мою лапу, вiдсунувши морду Швидкого.

– Цей зовсiм нiкудишнiй, – промовив вiн.

Я спробував пояснити йому, що без оцього дурного комiра я значно кращий пес.

– Такого не вiзьмуть, – сказав перший.

– У нас забагато собак, – мовив другий.

Перший сунув руку в конусоподiбну штуку навколо моеi голови й погладив мене по вухах. Хоч менi це й здавалося зрадою Сеньйорi, але я лизнув його руку. Вiд нього пахло в основному iншими собаками.

– Ну що ж, – сказав перший.

Другий чоловiк запустив у клiтку руки й допомiг менi спуститися на пiдлогу. Вiн накинув на мене петлю й повiв у маленьке жарке примiщення. Там у клiтцi метався Спайк, а двое iнших собак, яких я ранiше нiколи не бачив, ходили кiмнаткою, старанно обминаючи його.

– Ось тут. Почекай, – мовив перший чоловiк бiля дверей. Вiн нахилився й вiдстiбнув вiд моеi шиi комiр, i повiтря налетiло на мою морду, неначе поцiлувало ii. – Вони так цих штук не люблять!

– Нехай, – сказав другий.

Чоловiки вийшли й зачинили дверi. Одна з незнайомцiв була стара-престара сука, яка без особливоi цiкавостi понюхала мiй нiс. Спайк гавкав, а другий незнайомець, молодший пес, через це хвилювався.

Я застогнав i важко влiгся на пiдлогу. У мене у вухах засвистiло, i молодий пес заскавчав.

Раптом Спайк гучно бухнувся на пiдлогу, язик вивалився в нього з рота. Я з цiкавiстю подивився, що це вiн придумав. Поруч упала стара, прихиливши голову до клiтки зi Спайком, а той, на превеликий мiй подив, зовсiм не заперечував. Молодий песик заскавчав. Я тупо глянув на нього й заплющив очi. Мене зморила втома – така важка, задушлива, як тодi, коли в дитинствi моi брати й сестра ляг

ли на мене увi снi. Ось про це я й думав, а потiм почав сповзати в темний i тихий сон – сон, у якому я був цуценям. Потiм я подумав про втечу разом iз Мамою, ласку Сеньйори, Коко й Двiр.

Несподiвано мене охопив такий смуток, який вiдчувала Сеньйора, коли я бачив ii востанне. Менi закортiло пiдповзти до неi, облизати ii долонi, втiшити, розрадити. З усього, що я робив у життi, найважливiшим для мене було розсмiшити Сеньйору.

Ось це, подумав я, i е та едина рiч, яка надавала сенсу моему життю.

Роздiл 5

І раптом усе стало водночас незнайоме й знайоме.

Я чiтко пам’ятав ту шумну та жарку кiмнату, Спайка, який сповнював повiтря люттю, а потiм несподiвано я так глибоко заснув, наче щойно вiдiмкнув зубами хвiртку й утiк. Пам’ятаю, як менi хотiлося спати, потiм здалося, що минуло дуже багато часу – немовби вирiшив подрiмати по обiдi, а прокинувся й зрозумiв, що можна й повечеряти. Тiльки вiд цього сну я прокинувся не тiльки в iнший час, а й у зовсiм iншому мiсцi.

Менi була знайома присутнiсть теплих, жвавих цуценят обабiч мене. Була знайома боротьба за чергу бiля соска й густе життедайне молоко, яке ставало нагородою за всю штурханину та перелiзання через iнших. Чомусь я знову став цуценям, слабеньким i безпорадним, знову опинився в Норi.

Однак щойно я прозрiв i змiг бодай розмито побачити свою матiр, то зрозумiв, що вона зовсiм не така, як ранiше. Масть у неi була свiтла, а сама вона була бiльша, ну як би це сказати, нiж моя Мати. Моi брати й сестри – iх було сiм! – мали таке саме свiтле хутро, а коли я подивився на власнi лапи, то зрозумiв, що й сам такий.

І лапи тепер були не тiльки iншого кольору – вони вiдповiдали розмiрам мого тiла та зграбно продовжували його.

Я чув багато собачих голосiв i запахiв, але ми були не в Дворi. Коли я вилiз iз Нори, то пiд моiми лапами виявилася тверда й груба поверхня. Я не пробiг i шести метрiв, як зустрiв на своему шляху дротяну огорожу. Я був у вольерi з цементною пiдлогою.

Вiд думок про те, що це все означае, я аж стомився, тож подибав назад у Нору та впав на купу братiв i сестер, щоб поспати.

Я знову став цуценятком, яке ледве вмiло ходити. У мене з’явилася нова сiм’я, нова мати, новий дiм. В усiх нас була однакова бiлява масть i темнi очi. У моеi новоi матерi молоко було набагато ситнiше, нiж у першоi.

Жили ми в чоловiка, який приходив годувати матiр. Вона швидко все з’iдала й поверталася в Нору грiти нас.

Але де ж Двiр, Сеньйора, Швидкий, Коко? Те життя я дуже добре пам’ятав, проте зараз усе було iнакше, наче я почав усе спочатку. Чи може таке бути?

Я згадував шалений гавкiт Спайка й те, як заснув у спекотнiй кiмнатi, як мною тодi заволодiло неосяжне питання – питання про мету. Про таке собацi думати наче й не пристало, але час вiд часу я про це мiркував, зазвичай коли ось-ось мав задрiмати. Навiщо? Чому я знову малий? Чому в менi живе ось це невiдчепне вiдчуття, що я щось повинен зробити?

У нашому вольерi дивитися особливо не було на що, не було чого й погризти цiкавого – хiба що одне одного покусати. Коли ми з братами й сестрами набралися трохи сил i розуму, то помiтили що в будцi праворуч е ще цуценята – маленькi, енергiйнi, з темними плямами й шерстю, яка стирчала на всi боки. З iншого боку мешкала некваплива сука, сама-одна, в неi був великий провислий живiт i набубнявiлi соски. Вона була бiла в чорну цятку, з дуже короткою шерстю. Вона майже не виходила зi свого житла й, здаеться, геть не цiкавилася нами. Мiж вольерами була вiдстань сантиметрiв у тридцять, i ми тiльки й могли, що принюхуватися до сусiдських цуценят, хоча, судячи з iхнього вигляду, з ними було б весело погратися.

Просто перед нами лежав довгий морiжок, який манив до себе солодким ароматом мокроi землi й густоi, свiжоi трави, але надвiр нас не пускали замкненi дверi вольера. Навколо трави й клiток iз собаками стояв дерев’яний паркан.

Той чоловiк, який тепер приходив, зовсiм не був схожий нi на Боббi, нi на Карлоса. Коли вiн заходив до вольерiв годувати собак, то майже нiчого нам не казав. Вiн випромiнював холодну байдужiсть – це так вiдрiзнялося вiд доброти, якою пахнули доглядачi собак у Дворi. Коли цуценята з сусiднього вольера вибiгали його зустрiчати, вiн щось бурчав i вiдштовхував iх вiд миски з харчами, щоб iхня мати могла пiдiйти. Ми не так дружно вискакували, тож зазвичай не встигали добiгти до дверей ранiше, нiж вiн лишить матерi iжу, а вона нас до неi не пiдпустить.

Інодi чоловiк розмовляв, коли ходив вiд вольера до вольера, але не з нами.

Говорив вiн тихо й дивився на папiрець у руках.

– Тер’ери йоркширськi, приблизно тиждень, – сказав вiн одного разу, глянувши на собак у вольерi праворуч. Потiм вiн пiдiйшов до нашоi клiтки й подивився знову в папiрець. – Ретривери золотистi, вже тижнiв зо три, далматини ось-ось народяться…

Я вирiшив, що пiсля життя у Дворi повинен стати головним мiж своiх нових братiв i сестер. Мене дратувало, що вони зi мною не погоджувалися. Коли я пробував схопити одного так, як Головний хапав Роттi,

вое чи трое цуценят стрибали менi на спину – взагалi вони геть нiчого не розумiли! Коли менi вдавалося вiдбитися вiд них, той, кого я хотiв побороти, вже мiрявся силами з кимось iншим, неначе це була одна гра. Коли ж я пробував загрозливо загарчати, у мене виходило щось кумедне й зовсiм не зле, тодi моi брати й сестри весело рикали у вiдповiдь.

Якось нашу увагу привернула ряба сусiдка. Вона тяжко дихала й нервово бiгала туди-сюди, ми iнстинктивно кинулися до мами, яка уважно стежила, що та робить. Сусiдка порвала зубами ковдру, обгорнула шматки тканини кiлька разiв навколо себе, а потiм, тяжко зiтхнувши, лягла в це кубло. За кiлька секунд я побачив, що бiля неi з’явилося новеньке цуценя – усе в цяточку i вкрите якоюсь слизькою плiвкою, чимось на зразок мiшка, який його мати одразу злизала. Вона обережно пiдштовхнула малого язиком – i за мить вiн сонно поповз до материнських соскiв, якi нагадали менi, що я теж хочу iсти.

Наша мати зiтхнула, дала нам трохи попоiсти, а потiм рiзко пiдвелася й пiшла геть. Один iз братiв ще якусь мить висiв на нiй, а потiм упав. Я стрибнув на нього, щоб провчити, – i, як виявилося згодом, це зайняло чимало часу.

Коли я знову подивився, що робиться в собаки по сусiдству, у вольерi було ще шестеро цуценят! Вони були якiсь довгастi й слабенькi, але iхнiй матерi це було неважливо. Вона все iх вилизувала, пiдштовхувала до себе пiд бiк, а потiм тихо лежала, поки вони ссали.

Прийшов чоловiк, зайшов до клiтки, де спали новонародженi, подивився на них i пiшов геть. Потiм вiн вiдчинив дверi, де мешкали кудлатi цуценята праворуч вiд нас, i випустив iх на травичку!

– Нi, ти тут посидь, – сказав вiн iхнiй матерi, затуливши вихiд, коли вона хотiла пiти слiдом за ним. Вiн зачинив ii та поставив миски з iжею для цуценят, у якi малеча позалазила й почала одне одного облизувати – такi дурнi й одного дня в Дворi б не прожили! Їхня мати сидiла пiд дверима й скiмлила, доки ii дiти наiлися i чоловiк впустив ii до них.

Малi волохатi цуценята пiдбiгли до нашого вольера, щоб понюхати нас – нарештi нiс до носа пiсля стiлькох тижнiв життя по сусiдству. Я злизував з iхнiх морд iжу, а один iз братiв вилiз менi на голову.

Чоловiк залишив цуценят бiгати, а сам пройшов через хвiртку в дерев’яному парканi, схожу на ту, якою Карлос i Боббi заходили в Двiр. Я iз заздрiстю дивився на цуценят, якi ганяли по травичцi, пiдбiгали понюхатися-привiтатися з iншими собаками у вольерах, гралися мiж собою. Менi вже набридло сидiти в клiтцi, я хотiв вийти та все роздивитися. Хай там яка мета в моему новому життi, сидiти тут – це геть на неi не схоже.

За кiлька годин чоловiк повернувся, принiс собаку, на вигляд такого самiсiнького, як мати волохатих цуценят, якi бiгали по травi, тiльки то був пес. Чоловiк загнав матiр тих непосид назад у вольер, запустив туди ж i пса, а тодi замкнув iх удвох. Пес, здаеться, був доволi радий бачити собаку, але та гарчала на нього, коли вiн наскакував на неi ззаду.

Чоловiк не зачинив за собою хвiртку, i я здивувався тому пристрасному бажанню, яке охопило мене вiд вигляду тоненькоi смужки зовнiшнього свiту по той бiк паркана. Якби ж я зараз бiгав по травi, то я б вискочив просто в ту хвiртку, але цуценята, якi мали таку змогу, нiчого подiбного не робили – вони були занадто захопленi боротьбою мiж собою.

Мати волохатих цуценят поставила лапи на дверi клiтки й тихо заплакала, тодi як чоловiк методично збирав ii дiтей i виносив за хвiртку. Невдовзi цуценят перед клiтками не залишилося. Мати-собака бiгала у своему вольерi туди-сюди, важко дихала, а пес, з яким ii зачинили, тiльки лежав i дивився. Я вiдчував ii страждання, i менi було неспокiйно. Настала нiч, i мати-собака дозволила псовi спати бiля неi – здаеться, вони звiдкись одне одного знали.

Пес пробув у клiтцi лише кiлька днiв, а потiм його теж кудись забрали.

Згодом прийшла наша черга вийти на прогулянку! Ми весело вибiгли й залюбки з’iли те, що нам дав чоловiк. Я наiвся й дивився, як моi брати та сестри шаленiють вiд радостi, наче нiколи не бачили нiчого бiльш дивовижного, нiж кiлька мисок iз собачим харчем.

Усе тут було чудове, вологе, запашне, зовсiм не схоже на сухий пил у Дворi. Вiтерець вiяв прохолодний i приносив запаморочливi й манливi пахощi вiдкритоi водойми.

Я нюхав буйну траву, коли вийшов чоловiк i випустив нашу матiр. Моi брати й сестри хутко пострибали до неi, а я залишився, бо знайшов дохлого черв’яка. Потiм чоловiк вийшов, i я почав думати про хвiртку.

Щось iз тiею людиною було не так. Чоловiк не називав мене Тобi. Вiн навiть не говорив iз нами. Я подумав про мою першу Матiр, про те, як востанне бачив ii, коли вона тiкала з Двору, бо не могла жити з людьми (навiть iз такими добрими i люблячими, як Сеньйора). А цей чоловiк нас узагалi не любив.

Я задивився на ручку хвiртки.

Бiля неi стояв дерев’яний стiл. Вилiзши на табуретку, я добрався й до столу, а звiдти потягнувся i взявся зубами за металеву ручку, однак вона виявилася не круглою, а довгастою паличкою.

Моi маленькi зуб

и не могли як слiд втримати цю штуку, але я з усiх сил старався зробити так, як Мама, коли вона втiкала з Двору. Невдовзi я втратив рiвновагу й упав на землю, а хвiртка так i не вiдчинилася. Я сiв i загавкав – задзявкав тоненьким голосом – з досади на ручку. До мене побiгли брати й сестри, щоб, як завжди, на мене наскочити, але я роздратовано прогнав iх геть. Не до гри менi було!

Я спробував знову. Цього разу я поставив переднi лапи на металеву штуку, щоб не впасти, але тут-таки покотився додолу, вдарившись усiм тiлом об ручку. Крекнувши, я впав на хiдник.

На превеликий мiй подив, хвiртка прочинилася. Я висунув у щiлину нiс i штовхнув – хвiртка вiдчинилася ширше. Я був на волi!

Я радо вибiг на вiдкриту мiсцевiсть, плутаючись у лапах. Передi мною була земляна дорога – двi глибокi канави в пiщаному грунтi. Чуття пiдказувало, що менi треба йти туди.

Пробiгши трохи, я зупинився, щось вiдчувши. Я озирнувся й подивився на мою нову матiр, яка сидiла по той бiк хвiртки й просто дивилася на мене. Я згадав Матiр там, у Дворi, те, як вона кинула на мене погляд, перш нiж побiгти в широкий свiт. Моя нова мати не пiде зi мною, зрозумiв я. Вона залишаеться з сiм’ею. Я тепер сам по собi.

Однак я жодноi митi не вагався. З минулого досвiду я знав, що бувають кращi двори, нiж цей, де е добрi люди, якi тебе люблять i гладять руками твое хутро. І ще я знав, що мiй час живитися материнським молоком уже закiнчуеться. Це так воно i е в життi – собака врештi-решт вiддiляеться вiд своеi матерi.

Знав я й те, що передi мною спокуса, якiй я не можу опиратися, – цiлий новий свiт, який менi треба дослiдити на цих довгих, хоча й трохи ще незграбних, лапах.

Грунтова дорога врештi вивела мене на шосе, понад яким я вирiшив iти суто з тiеi причини, що воно вело проти вiтру, а вiтер дарував менi новi дивовижнi аромати. На вiдмiну вiд запахiв завжди сухого, курного Двору, я чув дух сирого прiлого листя, дерев, калюж. Я бiг уперед, i сонце сяяло менi в морду. Я бiг вiльний, щасливий, готовий до пригод.

Я почув гуркiт великоi машини ще задовго до того, як ii побачив, але був зайнятий полюванням на якусь дивовижну крилату комашку. Я озирнувся лише тодi, коли почув, як гримнули дверi. Чоловiк зi зморщеною, засмаглою шкiрою, в заляпаному болотом одязi присiв i випростав руки перед собою.

– Привiт, малий дружбанчику! – вигукнув вiн.

Я невпевнено подивився на нього.

– Що, дружбане, загубивсь? Загубився?

Я замахав хвостом i вирiшив, що вiн, напевне, хороший. Я пiдбiг до чоловiка, а той узяв мене на руки й пiдняв над головою, що менi не дуже сподобалося.

– Який ти симпатичний, малий. Схожий на породистого ретривера. Звiдки ти такий узявся, дружбане?

Те, як вiн говорив зi мною, нагадало менi, як Сеньйора уперше назвала мене Тобi. Я зразу зрозумiв, що сталося – так само, як колись люди витягли нас iз труби, цей чоловiк пiдняв мене з трави. Тепер мое життя буде таким, як вирiшить вiн.

«Так, – подумав я. – Мое iм’я цiлком може бути Дружбан». Мене просто переповнювали почуття, коли вiн посадив мене бiля себе – попереду – у своiй великiй машинi. Передне сидiння!

Вiд чоловiка пахло димом i ще якимсь гострим, аж очi сльозилися, духом, що нагадував менi про те, як Боббi та Карлос сидiли у дворi за столиком, розмовляли й передавали один одному пляшку. Чоловiк засмiявся, коли я спробував залiзти на нього, щоб лизнути його морду. Вiн смiявся й тодi, коли я почав засовувати нiс у закутки, вдихаючи сильнi, незнайомi запахи.

Машина трохи поскакала, а потiм чоловiк зупинив ii.

– Тут ми будемо в тiнi, – сказав вiн менi.

Я роззирнувся, не знаючи, чого чекати. Просто перед нами була будiвля з кiлькома дверима. Звiдти йшов такий самий сильний хiмiчний запах, як i вiд чоловiка.

– Зараз тiльки вип’ю – i вернуся, – пообiцяв чоловiк, пiдiймаючи вiкна. Я не розумiв, що вiн iде геть, доки вiн не вийшов i не зачинив за собою дверi. Я розчаровано дивився, як вiн заходить у ту будiвлю. А як же я?

Я знайшов у кабiнi ганчiрку i трохи ii пожував, а потiм менi стало нудно, я схилив голову й заснув.

Коли я прокинувся, була спека. Сонце з усiеi сили палило машину, в кабiнi було сиро й душно. Я важко дихав i заскавчав, потiм поставив лапи на пiдвiконня, щоб подивитися, куди пiшов чоловiк. Його нiде не було! Я опустив лапи, якi обпеклися об пiдвiконня.

Такого жару я ще не вiдчував. Годину чи, може, бiльше я бiгав по розпеченому сидiнню й дихав так важко, як нiколи. Я вже хитався, перед очима в мене все пливло. Я думав про водопiй у Дворi, материнське молоко, воду зi шланга, яким Боббi розбороняв псiв.

Мов у туманi, я помiтив, що по той бiк скла на мене дивиться морда якоiсь людини – це був не чоловiк iз машини, а жiнка з довгим чорним волоссям. Вона була сердита, тому я злякався й позадкував.

Коли жiнки не стало видно, я знову лiг i почав марити. Бiгати в мене сил уже не було. Моi лапи дивно обважнiли й почали смикатися самi собою.

Раптом я почув важкий удар, аж машина затрусилася! Повз мене пролетiла каменюка, п

дскочила на сидiннi й упала на пiдлогу. На мене посипалися прозорi дрiбнi камiнцi – i в морду вдарило повiтря. Я пiдняв носа.

Знесилений, ледь живий, я вiдчув, як мене обхопили чиiсь руки й пiднесли в повiтря – я просто безсило повис.

– Бiдний цуцику! Бiдолашне цуценятко! – шепотiла жiнка.

«А звати мене Дружбан!» – подумав я.

Роздiл 6

У життi я ще не вiдчував нiчого приемнiшого, нiж прохолодний чистий струмiнь рiдини, який вивiв мене з важкого сну без сновидiнь. Жiнка стояла надi мною з пляшкою води й поливала мене – рiдина була смачна, аж солодка. Я затремтiв вiд задоволення, коли в мене потекло по спинi, й пiдняв голову, щоб схопити струмiнь ротом – так я часто грався пiд краном у Дворi.

Поряд стояв ще якийсь чоловiк – i вiн, i жiнка схвильовано на мене дивилися.

– Ви думаете, з ним усе буде гаразд? – спитала жiнка.

– Схоже, водичка допомагае, – вiдказав вiн.

Вони обое випромiнювали таке неприховане захоплення, яке я часто вiдчував вiд Сеньйори, коли вона визирала з-за паркана й дивилася на нашi забави. Я перевернувся на спину, щоб вода потрапила менi на пузо, й жiнка засмiялася.

– Яке славне цуценя! – вигукнула жiнка. – Не знаете, що це за порода?

– Схоже на золотистого ретривера, – зауважив чоловiк.

– Ой, цуцику! – провуркотiла жiнка.

Так, я б мiг бути хоч Цуциком, хоч Дружбаном, та хоч ким завгодно. Коли жiнка пiдхопила мене на руки, вона не звернула уваги на мокру пляму, яку я залишив на ii блузцi. Я почав ii цiлувати, доки вона не заплющила очi й не засмiялася.

– Ти поiдеш додому зi мною, хлопчику. У мене там е дехто, з ким я хочу тебе познайомити.

Ну от, схоже, тепер я став собакою для переднiх сидiнь! Жiнка вела машину й тримала мене на колiнах, а я вдячно на неi дивився. Потiм менi стало цiкаво, що ж тут навколо, i я сповз додолу й став роздивлятися, що в машинi всерединi. Мене страшенно здивувало, як холодне повiтря сильними струменями виходило з двох отворiв. Воно так вихолодило менi шерсть, що я аж затремтiв i врештi залiз на рiвну пiдлогу з другого боку машини, де було м’яке тепло, як бiля Мами, – воно швидко мене заколисало, i я знову заснув.

Я прокинувся, коли машина зупинилася, та сонно поглянув на жiнку, яка нахилилася i взяла мене на руки.

– Ой, який же ти хороший! – прошепотiла вона.

Коли вона пригорнула мене до грудей i вийшла з машини, я вiдчув, що ii серце сильно калатае, щось у нiй було дуже тривожне. Я позiхнув i струсив iз себе рештки сну, швидко присiв у травi й зробив свою справу, пiсля чого приготувався зустрiти те, що так хвилювало жiнку, – хай там що воно таке.

– Ітане! – вигукнула вона. – Іди сюди, я тебе зараз iз кимось познайомлю!

Я з цiкавiстю глянув на неi. Ми стояли перед великим бiлим будинком, i я замислився, чи за ним е вольери з будами, а може, великий двiр. Однак гавкання чути не було, тож, певне, я тут перший собака.

Найближчi дверi в будинку з усього маху вiдчинилися, i на ганок вибiгла така людина, якоi я ще нiколи в життi не бачив. Вона пострибала вниз цементними сходинками й рiзко зупинилася на травi.

Ми уважно подивилися одне на одного. Я зрозумiв, що це людська дитина чоловiчоi статi. Рот хлопчика розтягся у величезнiй усмiшцi, i малий розкинув руки.

– Цуценя-а! – радiсно закричав вiн, i ми побiгли один до одного, одразу вiдчувши взаемну любов. Я все його облизував, а вiн усе смiявся, ми разом качалися по травi.

Напевне, я ще нiколи не замислювався над тим, що на свiтi iснують хлопчики людського роду. Коли вже я такого знайшов, то виявив, що це чи не найкраща iстота. Вiд нього пахло землею, цукром i твариною, запах якоi був менi незнайомий, а ще на його пальцях я вiдчув якийсь ледь помiтний м’ясний аромат, тому я iх теж облизав.

До вечора я знав хлопчика не лише на запах, а ще й на вигляд, голос i жести. Волосся в нього було темне, як у Боббi, але коротше, а очi набагато свiтлiшi. Хлопчик якось так химерно розвертав голову до мене, наче бiльше хотiв мене чути, нiж бачити, а коли вiн зi мною говорив, то в його голосi так i бринiла радiсть.

Бiльшу частину того часу я набирався його запаху, облизував йому обличчя та легенько покусував хлопчика за пальцi.

– Можна, ми його собi лишимо, мамо? Можна? – вигукувала маленька людина, щасливо смiючись.

Жiнка присiла поруч i погладила мене по головi.

– Ну, ти ж знаеш свого тата, Ітане. Вiн, напевне, захоче почути, що ти про нього дбатимеш…

– Я буду! Буду дбати!

– І що ти будеш його годувати, гуляти з ним…

– Щодня! І гуляти буду, i годувати, i чистити, i водичку давати…

– І треба буде прибирати, як вiн десь накакае у дворi.

На це хлопчик не вiдповiв нiчого.

– Я купила корму для цуценят у крамницi, даймо йому поiсти. Ти просто не повiриш, що було: я бiгала на заправку за водою, бiдолаха мало не вмер вiд теплового удару, – розповiдала жiнка.

– Хочеш пообiдати? Га? Пообiдати? – спитав хлопчик.

Менi така пропозицiя сподобалася.

На мiй великий подив, хлопчик узяв мене на руки й занiс до будинку! Я взагалi нi

оли в життi нiчого подiбного не уявляв.

Схоже, тут менi мало бути чудово.

Де-не-де в пiдлогу в’iвся той самий запах тварини, який я помiтив ще на хлопчику, а в iнших мiсцях пiдлога була тверда й слизька. Я аж ковзався, йдучи за хлопчиком по дому. Коли маленький чоловiк брав мене на руки, мiж нами переливався такий потiк любовi, що в мене аж у животi нило, неначе iсти хотiлося.

Я лежав на пiдлозi з хлопчиком, боровся з ним за якусь ганчiрку, аж тут будинок ледь затремтiв, i я почув уже знайомий менi звук – грюкнули дверi машини.

– Тато приiхав, – сказала жiнка, яку звали Мама, хлопчиковi, якого звали Ітан.

Ітан пiдвiвся й став обличчям до дверей, а Мама зупинилася бiля нього. Я схопив свою ганчiрку й переможно нею потрусив, але це було не так цiкаво, як коли хлопчик тримав ii за iнший кiнець.

Вiдчинилися дверi.

– Привiт, татку! – закричав хлопчик.

Чоловiк увiйшов до кiмнати й дивився то на жiнку, то на хлопчика.

– Ну, а це що таке? – спитав вiн.

– Тату, мама знайшла це цуценя… – сказав Ітан.

– Вiн сидiв замкнений у машинi, ледь не помер вiд теплового удару, – розповiла Мама.

– Можна, ми його залишимо, татку? Це найкращий собака на свiтi!

Я вирiшив скористатися моментом i стрибнув на черевики хлопчика, схопив зубами шнурiвки.

– Ну… Я навiть не знаю. Зараз не найкращий час, – сказав батько. – Ти знаеш, скiльки клопоту з цуценятами? Тобi, Ітане, ще тiльки вiсiм рокiв, а собака – це велика вiдповiдальнiсть.

Я смикнув за шнурки, вони пiддалися та повиснули з його черевикiв. Я спробував iх кудись занести, але вони так i залишилися на його ногах – мене аж назад вiдкинуло, i я впав униз головою. Я загарчав, знову кинувся на шнурiвки, схопив iх i щосили став шарпати.

– Я про нього дбатиму: i гуляти буду, i годувати, i купати його! – казав хлопчик. – Вiн найкращий собака на свiтi, татку. Вiн уже вихований, у хатi не шкодить!

Приборкавши його черевики, я вирiшив, що час зробити маленьку перерву, тому присiв i вдовольнив одразу й велику, й малу потребу.

Оце так реакцiя була тодi!

Невдовзi ми з хлопчиком уже сидiли на м’якiй пiдлозi. Мама казала: «Джордж?», тодi Ітан гукав: «Джордж? До мене, Джордже! Привiт, Джордже!» Тато казав: «Скiппi?», а Ітан питав: «Скiппi? Може, ти в нас Скiппi? Скiппi, до мене!»

Ох i стомливо це було.

Пiзнiше, коли ми гралися на задньому дворi, хлопчик називав мене Бейлi.

– До мене, Бейлi! Бейлi, до мене! – кричав вiн i плескав себе по колiнах.

Коли я пiдбiгав до нього, вiн кидався тiкати – ми так i бiгали двором по колу. Наскiльки я зрозумiв, це було продовження тiеi забавки, в яку ми грали в хатi, тож я був готовий вiдповiдати на «Хорнета», «Айка» чи «Батча», але, схоже, цього разу «Бейлi» вже до мене прилипло.

Пiсля наступного прийому iжi хлопчик узяв мене в дiм.

– Бейлi, я хочу тебе познайомити з котом Димком.

Мiцно тулячи мене до грудей, Ітан розвернувся так, що я побачив: посеред пiдлоги сидiв сiро-бурий звiр, який зробив великi очi, коли помiтив мене. Ось вiн, той запах, що я вчув! Тварина була бiльша за мене, у неi були маленькi вушка, за якi, напевне, весело ii покусати. Я став вириватися, щоб погратися з новим товаришем, але Ітан мене не вiдпускав.

– Димку, це Бейлi, – сказав Ітан.

Урештi хлопчик поставив мене на пiдлогу, i я побiг поцiлувати кота, але той пiдняв губи, оголив ряд доволi лютих зубiв, засичав на мене, вигнув спину й задер свого пухнастого хвоста прямовисно вгору. Я зупинився й замислився. Невже вiн не хоче погратися? З-пiд хвоста в нього йшов страшенно приемний мускусний запах. Я спробував обережно пiдiйти й по-дружньому понюхати зад Димка, але той сердито засичав i пiдняв лапу з висунутими кiгтями.

– Ну, Димку, будь хорошим котиком. Будь хорошим!

Кiт гнiвно подивився на Ітана.

Я спробував говорити так само пiдбадьорливо, як хлопчик, i дуже дружньо дзявкнув, але Димок залишився неприступним. Вiн навiть замахнувся на мiй нiс, коли я спробував лизнути його морду.

Ну, гаразд, я гратимуся з Ітаном, коли вiн захоче, але маю важливiшi справи, нiж думати про якогось блохастого кота. Протягом наступних днiв я освоював свое мiсце в цiй сiм’i.

Хлопчик жив у маленькiй кiмнатi, де було повно чудових iграшок, а Мама й Тато – там, де взагалi не було жодних цяцьок. В однiй iз кiмнат стояла посудина, з якоi можна пити, якщо на неi вилiзти, але там теж не було iграшок, якщо, звичайно, не брати до уваги бiлий папiр на стiнi, який можна смикати, i вiн тягнутиметься суцiльною стрiчкою. Помешкання для сну були нагорi: туди можна було дiстатися сходами, на якi я сам видертися не мiг, незважаючи на своi чималi лапи. Усю iжу ховали в однiй частинi будинку.

Щоразу, як я вирiшував присiсти й справити потребу, в домi зчинялася колотнеча: мене хапали в оберемок, бiгом виносили за дверi, саджали на траву й дивилися на мене, очiкуючи, поки я отямлюся пiсля переляку й зможу доробити свою справу. За останне мене дуже хвалили – я аж замислився, чи це не головна моя справа в цiй сiм’i. Тiльки хвалили мене

якось непослiдовно, бо, коли менi давали рвати якiсь папiрцi та я присiдав на них у своiх справах, мене називали молодцем i хорошим собакою (але не з радiстю, а з полегшенням). Коли ми всi були в домi, та я робив абсолютно те саме, то люди засмучувалися.

«Нi!» – кричали Мама або Ітан, коли я мочився на пiдлогу. «Молодчина!» – виспiвували вони, коли я справляв свою потребу на травi. «Ну, так добре», – казали вони, коли я мочився на папiрець. Я нiяк не мiг зрозумiти, що це з ними.

Зазвичай Тато не звертав на мене уваги, хоча я й вiдчував, що йому приемно, коли я вранцi встаю та снiдаю разом з усiма. Вiн дивився на мене спокiйно й доброзичливо, але не з таким шаленим, кипучим захопленням, як Ітан. Я вiдчував, що таким чином Мама й Тато проявлять любов до хлопчика. Бувало, Тато сидiв увечерi за столом iз Ітаном, i вони розмовляли тихо, зосереджено, а в повiтрi плавав рiзкий, ядучий запах. Тато дозволяв менi лежати на його ногах, бо до нiг хлопчика я нiяк не мiг би дiстати.

– Дивись, Бейлi, ми зробили лiтак! – сказав хлопчик пiсля одних таких посиденьок, виставивши перед собою якусь iграшку. Вiд хiмiчного запаху очi в мене засльозилися, тож я не взяв ii. Хлопчик побiг по будинку, тримаючи в руках забавку та видаючи дивнi звуки, а я мчав навздогiн. Пiзнiше Ітан поставив цю рiч на полицю, де були iграшки зi схожим хiмiчним запахом, але слабшим, i там вона й стояла. Згодом хлопчик i Тато знову робили забавку.

– А це ракета, Бейлi! – казав менi Ітан i показував iграшку в формi палички. Я витягнув до неi нiс. – Ми ii на Мiсяць колись запустимо, щоб i там люди жили. Хочеш стати собакою-космонавтом?

Я почув слово «собака», зрозумiв, що в мене щось питають, i помахав хвостом. «Так, – подумав я. – Я з радiстю допоможу посуд помити…»

Допомагав я так: хлопчик ставив тарiлку з iжею на пiдлогу, а я ii вилизував. Це була моя важлива справа, але тiльки тодi, коли Мами не було поблизу.

Щоправда, здебiльшого мое завдання полягало в тому, щоб гратися з Ітаном. У мене була коробка з м’якою подушкою, куди хлопчик вкладав мене ввечерi. Із часом я зрозумiв, що в цiй коробцi менi треба бути, доки не прийдуть Мама з Татом i не скажуть: «Добранiч!», а потiм Ітан пустить мене до себе в лiжко, i там я вже спатиму. Якщо вночi я занудьгую, то завжди можу трохи покусати хлопчика.

Моя територiя була за будинком, але за кiлька днiв менi показали цiлий новий свiт – «район». Ітан на всiй швидкостi вибiгав iз парадних дверей, я за ним. Ми зустрiчали iнших хлопчикiв i дiвчаток, вони мене обiймали, боролися зi мною, давали менi в зуби iграшки, кидали iх…

– Це мiй собака Бейлi, – гордо казав Ітан, пiдiймаючи мене. Коли я чув свое iм’я, то звивався в його руках.

– Глянь, Челсi, – казав вiн, коли передавав мене до рук дiвчинки свого розмiру. – Золотистий ретривер. Моя мама його врятувала: вiн умирав у машинi вiд перегрiвання! Як виросте, iздитимемо з ним до дiдуся на ферму, разом ходитимемо на полювання!

Челсi пригортала мене до грудей i дивилася менi в очi. Волосся в неi було довге й свiтлiшоi мастi, нiж у мене, а пахло вiд неi квiтами, шоколадом i якимсь iншим собакою.

– Який ти славний, який ти милий, Бейлi, я тебе люблю! – промовляла вона до мене.

Менi подобалася Челсi. Щоразу, коли вона мене зустрiчала, то опускалася на колiна й давала менi посмикати себе за бiляве волосся. Собачий запах на ii одязi походив вiд волохатоi, бiло-буроi Зефiрки – вона була старша за мене, але все одно ще не доросла. Коли Челсi випускала свою собачку з двору, ми годинами боролися iз Зефiркою, i, бувало, Ітан долучався до нас. Ми гралися, гралися i гралися.

Коли я жив у Дворi, Сеньйора мене любила, але тепер я розумiв, що то була загальна любов до всiх собак у зграi. Жiнка називала мене Тобi, але нiколи не промовляла мое iм’я так, як Ітан, – пошепки, на вушко вночi: «Бейлi, Бейлi, Бейлi!» Хлопчик любив саме мене, ми були один для одного центром свiту.

Життя у Дворi навчило мене тiкати за хвiртку – це привело мене просто до Ітана. Любов до нього, життя з ним було сенсом i метою мого iснування. Ми прокидалися й засинали разом.

Ну а потiм, звичайно, все змiнилося.

Роздiл 7

Одним iз моiх улюблених занять стало вивчення нових штук, як iх називав хлопчик. Ітан звертався до мене, закликаючи щось зробити, а потiм пригощав мене. Наприклад, «сидiти» – це була така штука: хлопчик казав: «Сидiти, Бейлi, сидiти!», тодi присiдав, натискаючи на мою задню частину так, щоб вона торкнулася землi, пiсля чого давав менi собаче печиво.

«Собачi Дверi! Собачi Дверi!» – це було таке: ми виходили до «гаража», де Тато тримав свою машину, хлопчик штовхав мене в невеличкий отвiр, що був у бiчних дверях, на задне подвiр’я. Потiм вiн мене кликав, я вистромлював нiс у тi маленькi пластиковi дверцята – й Ітан давав менi собаче печиво!

Моi лапи, на мою приемнiсть, росли пропорцiйно до всього тiла, тож коли вечори стали холоднiшi, я вже не вiдставав вiд хлопчика, навiть якшо вiн бiг дуже швидко.

Одного ранку штука з собачими дверми

абула зовсiм iншого сенсу. Хлопчик встав дуже рано, щойно сонце зiйшло, й Мама бiгала з кiмнати в кiмнату.

– Подбай про Бейлi! – у якийсь момент мовила вона. Я спостерiгав за нею з того мiсця, де ретельно обробляв зубами iграшку-гризунку й не втрачав iз поля зору кота Димка, який сидiв на столi й дивився на мене з нестерпною погордою. Я пiдняв свою забавку й потрусив нею, щоб кiт побачив, якоi приемностi вiн себе позбавляе через власну зарозумiлiсть.

– Бейлi! – гукнув хлопчик. Вiн тримав у руках мою постiль, i я, здивований i розгублений, пiшов iз ним до гаража. Що це за гра?

– Собачi Дверi, – сказав менi хлопчик. Я принюхався до його кишень, але печива не вчув. Оскiльки головним сенсом гри «Собачi Дверi» було печиво, то я вирiшив пiти й задерти лапу бiля велосипеда.

– Бейлi! – я вiдчув, що хлопчик чимось незадоволений, тому запитально подивився на нього. – Ти поспи тут, добре, Бейлi? Будь хорошим собакою. Якщо треба в туалет, виходь у собачi дверi, добре? Собачi Дверi, Бейлi. Я зараз до школи йду. Добре? Я тебе люблю, Бейлi.

Хлопчик мене обiйняв, а я лизнув його у вухо. Коли вiн пiшов, я, звiсно, побiг за ним, але бiля дверей вiн мене зупинив i не пустив до будинку.

– Нi, Бейлi, побудь тут, у гаражi, доки я не повернуся. Собачi Дверi, добре, Бейлi? Будь хорошим собакою.

І вiн зачинив дверi перед моiм носом.

«Побудь тут»? «Собачi Дверi»? «Хороший собака»? Як всi цi слова, якi я останнiм часом так часто чув, бодай трохи пов’язанi? І, знову-таки, що означае «побудь тут»?

Усе це для мене нiчого не означало. Я походив, понюхав, де в гаражi що (там було повно дивовижних пахощiв), але розвiдувати в мене настрою не було. Я лише хотiв, щоб мiй хлопчик повернувся назад. Я гавкнув, але дверi до будинку не вiдчинялися, тодi пошкрiб. Нiчого.

Я почув, як перед будинком галасують дiти, i побiг до великих дверей гаража з надiею, що вони самi пiднiмуться, як це бувало, коли перед ними стояв хлопчик, але нiчого не сталося. Якась велика й гучна машина перекрила голоси дiтей i понесла iх геть. За кiлька хвилин машина Мами теж поiхала, i свiт, який щойно був такий сповнений життя i звукiв, став нестерпно тихим.

Я трохи погавкав, але це нiчим не допомогло, хоча я чув запах Димка за дверима, який iз затишку спостерiгав за тим, як менi тут важко. Я пошкрiб дверi. Пожував чиiсь черевики. Порвав свою подушку. Знайшов мiшок з якимсь одягом, розiрвав, як мене вчила Мати, коли ми шукали iжу в смiттi, й розкидав речi по гаражу. В одному кутку я справив малу потребу, в iншому – велику. Перекинув металевий контейнер i з’iв якiсь шматочки курятини, трохи спагетi, вафлю, вилизав бляшанку з-пiд риби, вiд якоi пахло, як у Димка з рота. Проковтнув трохи папiрцiв. Перевернув миску з водою i погриз ii.

Робити не було чого.

Пiсля, здаеться, найдовшого дня в моему життi я почув, як до будинку пiд’iхала машина Мами. Хряснули дверi, i пролунав тупiт у будинку.

– Бейлi! – закричав хлопчик, вiдчиняючи дверi.

Я пiдскочив до нього, мене переповнювала радiсть, що ми назавжди покiнчили з цим божевiллям, але вiн стояв i розглядав гараж.

– Ой, Бейлi… – чомусь сумно промовив вiн.

Сповнений шаленоi енергii, я промчав повз нього й забiг до будинку, перестрибуючи через меблi. Я помiтив Димка, погнався за ним угору сходами й загавкав, коли вiн залiз пiд лiжко Мами й Тата.

– Бейлi! – суворо гукнула менi Мама.

– Поганий собака, Бейлi, – сердито сказав хлопчик.

Я був просто приголомшений таким несправедливим обвинуваченням. Поганий? Мене випадково зачинили в гаражi, а я охоче пробачаю це iм. Чому ж вони сварять мене та показують пальцем?

За хвилину я вже знову був у гаражi й допомагав хлопчиковi збирати все, чим я погрався, i бiльшу частину того, що було в перекинутому контейнерi. Прийшла Мама, перебрала одяг, забрала його в дiм, а мене так нiхто й не похвалив за те, що я знайшов усе це!

– Собачi Дверi, – суворо сказав хлопчик, але нiчим мене не пригостив. Я вже почав думати, що то теж якась лайка, на зразок «поганий собака», i це, як мiнiмум, було дуже прикро.

Вочевидь, усiм сьогоднi було непросто, i я, звичайно, дуже хотiв, щоб лихо якнайшвидше забулося, але, коли прийшов Тато й дiзнався про ситуацiю в гаражi вiд Мами та хлопчика, вiн розкричався. Тодi я зрозумiв, що вiн на мене сердиться. Я тихо втiк до вiтальнi, не звертаючи увагу на хитру пику Димка.

Тато й Ітан кудись пiшли зразу пiсля вечерi. Мама сiла за стiл i почала дивитися в якiсь папiрцi, не зводячи з них очей навiть тодi, коли я поклав iй на колiна чудовий обслинений м’ячик.

– Фе, Бейлi, – сказала вона.

Коли додому повернулися Ітан i Тато, хлопчик покликав мене в гараж i показав менi велику дерев’яну коробку. Вiн залiз у неi, i я до нього долучився, хоча там було парко й тiсно удвох.

– Будка, Бейлi. Це твоя будка.

Я не розумiв, як ця коробка зi мною пов’язана, але погратися в «будку» був не проти, якщо при цьому менi дадуть смачненького. «Будка» – це залiзти в дерев’яну коробку й з’iсти собаче печиво. Ми робили штуки

будкою i з собачими дверима, поки Тато ходив по гаражу, розставляв рiзнi речi на верхнi полицi й прив’язував мотузку до великого металевого контейнера. Я неймовiрно зрадiв, що «Собачi Дверi» тепер знову пов’язувалися зi смачним!

Коли хлопчик втомився вiд цих штук, ми зайшли в дiм i почали борюкатися на пiдлозi.

– Час спати, – сказала Мама.

– Ну, будь ласка, матусю! Можна, я ще пограюся?

– Нам обом завтра до школи, Ітане. Час казати Бейлi добранiч.

Оскiльки подiбнi розмови в домi вiдбувалися постiйно, то я рiдко звертав на них увагу, але цього разу пiдвiв голову, почувши свое iм’я та помiтивши змiну настрою хлопчика. Вiд нього повiяло смутком i жалем: коли вiн пiдвiвся, то опустив плечi.

– Ну що ж, Бейлi. Час спати.

Я знав, що значить «спати», але ми, вочевидь, цього разу пiшли туди iншим шляхом. Хлопчик привiв мене до гаража й розважив мене ще однiею грою в «Будку». Все було добре, але я був глибоко i прикро вражений, коли за хвилину хлопчик знову зачинив мене самого-самiсiнького в гаражi.

Я загавкав, намагаючись з’ясувати, що це все означае. Усе тому, що я порвав свою подушку? Я ж на нiй усе одно не спав, тiльки лежав для годиться. Невже вони очiкують, що я ночуватиму всю нiч тут, у гаражi? Нi, такого просто не може бути.

Чи може?

Я так засмутився, що не витримав i заскавчав. Думка про те, що хлопчик лежить там, у лiжку, сам-один, без мене, сповнила мене такого жалю, що захотiлося погризти черевики. Я плакав гучнiше й побивався без мiри.

Через десять чи п’ятнадцять хвилин нескiнченного горя дверi ледь прочинилися.

– Бейлi! – прошепотiв хлопчик.

Я вiдчув велике полегшення й помчав до нього. Вiн iшов тихо, несучи ковдру й подушку.

– Добре. Будка, будка, – сказав вiн менi.

Ітан пiдiбрався до великоi дерев’яноi коробки й пiдстелив там згорнуту в кiлька разiв ковдру. Я залiз до нього – у нас обох стирчали з будки по двi заднi лапи. Я поклав голову йому на груди й зiтхнув, а вiн погладив мене по вухах.

– Хороший собака, Бейлi, – тихо промовляв вiн.

Минуло трохи часу, коли Мама з Татом прочинили дверi з будинку й зупинилися, дивлячись на нас. Я помахав хвостом, але не встав, щоб не розбудити хлопчика. Тато пiдiйшов, узяв Ітана на руки, а Мама подала менi знак iти з ними. Нас обох, урештi, поклали спати в будинку.

Наступного дня – наче ми не вчимося на наших помилках, – я знову опинився в гаражi! Цього разу роботи тут було менше, але я все-таки (хоч це було й непросто) витяг оббивку з будки й добряче ii пошматував. Потiм перевернув смiттевий контейнер, але кришка чомусь не знiмалася. На полицях гризти не було чого – принаймнi з того, до чого я мiг дотягтися.

У якусь мить я вiдклав усе, кинувся до клапана над собачими дверима, висунув нiс – i почув потужний запах близькоi зливи. Порiвняно з Двором, де нашi пересохлi язики постiйно вкривав сухий пiщаний пил, хлопчик мешкав у вологiшому й прохолоднiшому мiсцi. Менi дуже подобалося, як запахи змiшуються й змiнюються, коли йде дощ. Чудовi дерева, всi в листi, затiняли землю, хоч куди пiди, й на них повисали дощовi краплi, якi потiм падали додолу вiд вiтру. Була така приемна волога, що навiть пiсля найспекотнiшого дня розлягалася приемна прохолода вночi.

Спокусливi запахи витягали мою голову далi й далi надвiр, доки несподiвано, абсолютно випадково, я опинився у дворi – без допомоги хлопчика!

Я радiсно вирвався надвiр i загавкав. Цi собачi дверi немов створенi були для того, щоб випустити мене з гаража на задне подвiр’я! Я присiв i справив потребу. Виявилося, що менi значно бiльше подобаеться робити такi справи надворi, а не вдома – не лише заради того, щоб усi менше хвилювалися. Менi подобалося, сходивши до вiтру, витирати лапи об траву й втирати в неi запах власного поту. Бiльш вдячна справа – задерти лапу, щоб позначити край двору, нiж, наприклад, край дивана.

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Примечания

1

Бiйцiвський? (iсп.) (Тут i далi прим. пер.)

2

Так. Цей пес – це проблема (iсп.).

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить