Немае виходу
Тейлор Адамс

Через хуртовину, яка заблокувала шосе, Дарбi застрягла в цiй вiддаленiй будiвлi посеред Колорадських гiр. Без стiльникового зв’язку, з розрядженим телефоном. Хоча найгiрше не це. А те, з ким вона опинилася тут. Четверо незнайомих мандрiвникiв. Викрадена дитина, замкнена у фургонi одного з автомобiлiстiв. Чие обличчя бачила дiвчинка, коли ii заштовхували до автiвки? Чие iм’я вона промовляла, благаючи вiдпустити ii? А може, iмен було кiлька?.. Дарбi не вдасться врятувати ii самотужки. Але всi iншi – пiд пiдозрою. І жодному не варто довiряти. Тому що кожен може виявитися не тим, ким здаеться…

Тейлор Адамс

Немае виходу

Обережно! Ненормативна лексика!

Для Райлi

Вiдправлено: 23 грудня 18 : 52

Кому: Товстун_Кеннi1964@outlook.com

Вiд: чарiвник13@gmail.com

Ми зробимо це сьогоднi. Потiм треба буде знайти мiсце, де ми зможемо зупинитися на кiлька тижнiв. І я маю знати – напевно – що ти погоджуешся на те, про що ми розмовляли. Надiшли менi цифри. Потiм видали цей iмейл, а я видалю твiй.

Я застряг на заправцi казна-де в Колорадо, хуртовина все лютiшае, i я збираюся зробити те, чого не можна буде виправити.

О, до речi, щасливого Рiздва!

Сутiнки

19:39

23 грудня

– Та пiшов ти, Бiнг Кросбi[1 - Американський спiвак i актор кiно. (Тут i далi прим. пер.)].

Дарбi Торн проiхала шiсть миль, пiдiймаючись перевалом Бекбон, коли зламався ii склоочисник, i цей бас-баритон саме розпочав другий куплет. Вiн офiцiйно отримае таки свое бiле Рiздво[2 - «White Christmas» – рiздвяна пiсня, яку вперше виконав Бiнг Кросбi, одна з найвiдомiших у ХХ ст.]. Тепер можна й не горланити про це.

Вона намагалася знайти iншу хвилю (марно, самi лише радiоперешкоди) i спостерiгала, як щiтка лiвого склоочисника трiпотiла, наче зламаний зап’ясток. Дарбi розмiрковувала, чи не зупинитися iй на узбiччi й не примотати склоочисник скотчем, але такого мiсця на дорозi не було – обабiч неi, утворюючи мур, лежали бруднi крижанi брили. Дарбi боялася зупинятися. Снiжинки, великi й вогкi на початку ii шляху крiзь Джипсум[3 - Мiстечко в штатi Колорадо.] пiвтори години тому, тепер ставали меншими i твердiшими, поки автiвка поволi пiдiймалася вгору. У свiтлi фар вони гiпнотизували, вкривали лобове скло i миттево розмазувалися по ньому.

Останнiй знак, який вона бачила, попереджав про необхiднiсть протиковзких ланцюгiв на колесах.

У Дарбi таких не було. Принаймнi поки що. Вона навчалася на другому курсi в Колорадському унiверситетi в Боулдерi[4 - Мiсто в штатi Колорадо.] i взагалi не планувала вiдходити вiд унiверситетськоi територii далi кафе. Вона згадала, як минулого мiсяця вийшла звiдти напiвп’яна в товариствi гуртожитських напiвдрузiв i хтось iз них запитав (напiвбайдуже), куди вона плануе поiхати на рiздвянi канiкули. Дарбi щиро вiдповiла, що лише втручання Господа змусить ii повернутися додому до Юти.

І, вочевидь, Господь почув ii, бо нагородив матiр Дарбi раком пiдшлунковоi залози останньоi стадii.

Дарбi дiзналася про це вчора.

Із есемес.

ШКРЯБ-ШКРЯБ. Щiтка зiгнутого склоочисника знову ляснула по склу, але снiжинки були доволi сухими, а швидкiсть автiвки досить великою, i лобове скло лишилося чистим. Справжньою проблемою був снiг, що засипав шосе. Жовту дорожню розмiтку вкривали кiлька дюймiв свiжоi порошi, i час вiд часу Дарбi вiдчувала, як ходова частина ii «хонди сiвiк» дряпаеться об землю. Цi скачки поверталися, як вологий кашель – з кожним разом усе гiрше. Востанне Дарбi вiдчула, як мiж ii пальцями вiбруе кермо, за яке вона мiцно трималася. Ще дюйм снiгового покриву – i вона застрягне тут, на висотi дев’яти тисяч футiв над рiвнем моря, iз на чвертю повним баком бензину, поза зоною покриття стiльникового зв’язку, лише зi своiми тривожними думками.

«І гучним голосом Бiнга Кросбi», – припустила вона. Вiн прохрипiв останнiй куплет, коли Дарбi зробила ковток теплого «Ред Булла»[5 - Енергетичний безалкогольний напiй.].

ШКРЯБ-ШКРЯБ.

Уся поiздка була розпливчастим збудженим проривом крiзь милi передгiр’iв i зарослих рiвнин. Не було часу зупинятися. Усе, що вона сьогоднi з’iла, – це iбупрофен. У своiй кiмнатi в гуртожитку Дарбi залишила увiмкненою настiльну лампу, але згадала про це тодi, коли вже виiхала iз заправки «Драйден» – надто далеко, щоб повертатися. У горлi вiдчувався присмак шлункового соку. Пiратськi треки «Schoolyard Heroes» i «My Chemical Romance[6 - Рок-гурти, якi грають у жанрах горор-панк та альтернатива.]» грали по колу на ii айподi (тепер розрядженому). Вона мчала повз зеленi вивiски з вицвiлими картинками фаст-фуду. Десь опiвднi з ii дзеркала заднього огляду зник Боулдер, потiм туманний обрiй Денвера[7 - Найбiльше мiсто в штатi Колорадо.] зi своiм парком лiтакiв, i зрештою за завiсою снiжинок лишився крихiтний Джипсум.

ШКРЯБ-ШКРЯБ.

«Бiле Рiздво» Бiнга Кросбi скiнчилося, i почалася наступна святкова пiсня. Дарбi чула iх усi до цього вже двiчi.

Їi «хонду» рiзко вiдкинуло лiворуч. «Ред Булл» виплес

увся на колiна. Кермо наче закам’янiло в ii руках, усерединi Дарбi все перевернулося (вивертай, вивертай), i в цю секунду вона вiдновила контроль над автiвкою i далi поiхала вперед угору – втрачаючи швидкiсть. Втрачаючи тягу.

– Нi, нi, нi. – Вона натиснула педаль газу.

Усесезоннi шини чiплялися й котилися по вкритому дрiбним льодом снiгу, автiвку сильно трусило. З-пiд капота пiшла пара.

– Давай, Блю…

ШКРЯБ-ШКРЯБ.

Вона називала так свою машину, Блю, вiдколи отримала ii в старших класах школи. Тепер Дарбi натискала педаль газу в пошуках сенсорного зворотного зв’язку тяги. У дзеркалi заднього виду вона побачила два стовпи снiгових бризок, залитих яскравим свiтлом заднiх фар. Гучний неприемний звук – ходова частина Блю знову дряпала заснiжену землю. Машина щосили намагалася виринути з-пiд снiгу, наче напiвчовен, i …

ШКРЯБ…

…Лiвий склоочисник зламався й вiдiрвався.

Їi серце впало.

– От лайно.

Тепер снiг прилипав до лiвоi половини лобового скла, швидко нагромаджуючись на незахищенiй поверхнi. Вона втратила забагато швидкостi. За лiченi секунди вид на Колорадське шосе номер сiм звузився, i Дарбi вдарила по керму. Пролунав гудок, але його нiхто не почув.

«Ось так люди й помирають, – тремтячи усвiдомила вона. – Пiд час хуртовини потрапляють у пастку в сiльськiй мiсцевостi i вичерпують увесь бензин.

Вони замерзають на смерть».

Дарбi зробила ковток «Ред Булла» – порожньо.

Вона вимкнула радiо, нахилилася до пасажирського мiсця, щоб роздивитися дорогу, i спробувала згадати – яку останню автiвку вона бачила сьогоднi? Як багато миль тому? Це була жовтогаряча снiгоприбиральна машина з написом «CDOT»[8 - «Colorado Department of Transportation» – департамент транспорту Колорадо.] на дверях, що iхала в правому ряду i лишала по собi шлейф iз крижаних чипсiв. Мiнiмум годину тому. Коли ще свiтило сонце.

Тепер воно було лише сiрим лiхтарем, який прослизав мiж нерiвними вершинами, а небо затягнуло темно-фiолетовим кольором. Замерзлi ялини ставали зубчастими силуетами. Рiвнини темнiли в озерах тiнi. Температура згiдно з вивiскою станцii техобслуговування, яку Дарбi проiхала тридцять миль тому, була мiнус п’ятнадцять. Зараз, мабуть, було холоднiше.

Тодi вона побачила це: напiвпохований зелений знак у снiговому заметi праворуч. Вiн був непомiтний, поки на нього не посвiтили бруднi фари «хонди»: 365 ДНІВ З ОСТАННЬОЇ СМЕРТЕЛЬНОЇ АВАРІЇ.

Ймовiрно, пiдрахунок днiв два не оновлювали через снiгову бурю, але все одно вiн здався Дарбi моторошним. Точний рiк, що зробив цей вечiр такою собi похмурою рiчницею. На диво, це зачепило Дарбi, наче це був ii власний надгробок.

А позаду нього ще один знак.

ПОПЕРЕДУ ЗОНА ВІДПОЧИНКУ.

***

Бачили одну? Значить, бачили всi.

Це одна велика будiвля (iнформацiйний центр, туалети, можливо, цiлодобовий магазинчик або кафетерiй, що iснуе завдяки волонтерам), розташована посеред потрiсканих скель i ялин, якi хитаються на вiтрi. Порожнiй флагшток. Пеньок старого дерева, що нагадуе барабан. Юрба бронзових статуй, вкопаних по пояс; якийсь витвiр мистецтва на честь мiсцевого лiкаря або родоначальника, встановлений за кошти тутешнiх платникiв податкiв. І вiдокремлена парковка з купкою автiвок – такi ж водii у скрутному становищi, як i вона, чекають на прибуття снiгоприбиральноi машини.

Дорогою з Боудлера Дарбi проминула дюжини таких зон вiдпочинку. Деякi просторiшi, бiльшiсть – кращi, усi не такi iзольованi. Але, вочевидь, саме цю доля обрала для неi.

СТОМИВСЯ? Напис на блакитному знаковi. УСЕРЕДИНІ БЕЗПЛАТНА КАВА.

І ще один новiший знак iз символiчним зображенням орла нацбезпеки за часiв Буша: БАЧИВ ЩОСЬ? РОЗКАЖИ.

Останнiй знак, наприкiнцi з’iзду з шосе, був Т-подiбноi форми. Вiн скеровував вантажiвки й будинки на колесах лiворуч, а меншi транспортнi засоби – праворуч.

Дарбi ледь не проiхала повз.

Їi лобове скло було щiльно вкрите снiгом – правий склоочисник також зламався, – тому вона опустила дзеркало бокового виду i протерла коло на склi. Щось на зразок навiгацii, як-от дивитися в перископ. Дарбi навiть не думала шукати паркувального мiсця – розмежувальних лiнiй i тротуару не буде видно аж до березня, – i вона приткнула Блю поряд iз сiрим фургоном без вiкон.

Вимкнула двигун. Загасила фари.

Тиша.

Їi руки досi тремтiли. Залишок адреналiну вiд того заносу. Дарбi стиснула руки в кулаки, спочатку праву, потiм лiву (вдихай, рахуй до п’яти, видихай), i дивилася, як снiжинки налипають на лобове скло. За десять секунд коло, яке вона протерла, зникло. За тридцять секунд ii оточила стiна потемнiлоi криги, i вона усвiдомила, що не доiде до Прово, штат Юта, до завтрашнього полудня. Такий оптимiстичний час прибуття грунтувався на тому, що вона подолае цю хуртовину i переiде перевал Бекбон до пiвночi, а дiстанеться Верналю[9 - Мiсто в штатi Юта.] о третiй годинi ночi, аби встигнути подрiмати. Зараз уже була майже восьма. Навiть якщо вона не зупинятиметься на сон чи туалет, то не встигне порозмовляти з мамою до ii першоi операцii. Це вi

онце в часi було ЗАЧИНЕНЕ НА НЕВИЗНАЧЕНИЙ ЧАС, наче на ii шляху опинилася нова гора.

Тодi, пiсля операцii.

Саме тодi.

У «хондi» стало геть темно. Снiг лежав на лобовому склi з усiх бокiв, наче створивши арктичну печеру. Дарбi перевiрила свiй айфон, примружившись вiд його свiтла, – зв’язку немае, заряду батареi дев’ять вiдсоткiв. Останне есемес, яке вона отримала, досi було вiдкрите. Уперше прочитала його, об’iжджаючи Джипсум, автiвка неслася зi швидкiстю вiсiмдесят п’ять по слизькiй дорозi, i маленький екран тремтiв у ii руцi.

Тепер iз нею все окей.

Тепер. Це було моторошним уточненням. Але не воно було найстрашнiшим.

Старша сестра Дарбi, Девон, мислила смайлами. У ii есемес i постiв у «Твiттерi» була алергiя на пунктуацiю; частi беззмiстовнi сплески слiв у пошуках зрозумiлоi думки. Але не це. Девон не смайлом, а буквами написала окей, i вжила в реченнi певний час, i цi дрiбнi деталi в’iлися у шлунок Дарбi наче виразка. Нiчого iстотного, просто пiдказка: хай там що вiдбувалося, у лiкарнi Юта-Веллi точно було не окей i це не можна було висловити за допомогою клавiатури.

Лише п’ять дурних слiв.

Тепер iз нею все окей.

А Дарбi, друга донька, яка запiзнюеться, потрапила в пастку на самотнiй зупинцi неподалiк вершини перевалу Бекбон, бо намагалася прорватися крiзь Снiгармагеддон i Скелястi гори та зазнала невдачi. Сотнi миль над рiвнем моря, занесена снiгом «хонда сiвiк» 1994 року зi зламаними склоочисниками, мобiльний, що розряджаеться, i таемнича есемес – думки про це кипiли у неi в головi.

Тепер iз мамою все окей. Хай там що, чорт забирай, це не означало.

У дитинствi вона була зачарована смертю. Дарбi не втратила нiкого з бабусь i дiдусiв, тож смерть досi була абстрактним поняттям, чимсь таким, що можна вiдвiдати i дослiдити, наче турист. Вона любила фротажi з надгробкiв – це коли береш рисовий папiр, прикладаеш його до надгробного каменя й натираеш чорним або восковим олiвцем для отримання детального вiдбитку. Вони дуже гарнi. У колекцii Дарбi були сотнi таких малюнкiв, деякi навiть вставленi у рамки. Якiсь обличчя невiдомi. Іншi – знаменитих людей. Торiк вона перестрибнула огорожу в Денверi, аби зробити фротаж обличчя Буффало Бiлла[10 - Американський вiйськовий, мисливець на бiзонiв, перший шоумен Америки.]. Тривалий час Дарбi вiрила, що цей маленький пунктик, це пiдлiткове захоплення смертю краще пiдготуе до справжньоi трагедii, коли та увiйде в ii життя.

Цього не сталося.

Якусь мить вона сидiла в своiй темнiй машинi, читаючи й перечитуючи слова Девон. До неi дiйшло: якщо вона залишиться в цьому холодному склепi наодинцi зi своiми думками, то почне ридати, а Бог свiдок – за останнi двадцять чотири години вона доволi наплакалася. Дарбi не може втратити свою рушiйну силу. Не може знову зав’язнути в цьому лайнi. Як Блю, що застрягла в цю шалену хуртовину за сотнi миль вiд людськоi допомоги, – вона поховае тебе, якщо ти це дозволиш.

Вдихай. Рахуй до п’яти. Видихай.

Рух уперед.

Вiдтак вона поклала айфон до кишенi, розстебнула пасок безпеки, накинула куртку на балахон i, сподiваючись, що на додачу до обiцяноi безплатноi кави, у цiй сумнiвнiй маленькiй зонi вiдпочинку буде Wi-Fi, зайшла досередини.

***

Пiдiйшовши до iнформацiйного центру, вона запитала про це в першоi ж людини, яку побачила, i чоловiк вказав на дешевий ламiнований знак: «Wi-Fi для наших гостей, «РоудКоннект» – люб’язний партнер департаменту транспорту Колорадо».

Чоловiк стояв за спиною в Дарбi.

– Вiн… о, тут написано, що вiн платний.

– Я заплач?.

– Вiн доволi дорогий.

– Я заплач? в будь-якому разi.

– Бачите? – вказав чоловiк. – 3 долари 95 центiв за кожнi десять хвилин…

– Менi просто необхiдно зробити дзвiнок.

– Наскiльки довгий?

– Не знаю.

– Бо якщо вiн буде довшим двадцяти хвилин, то вам напевно захочеться отримати абонемент вiд «РоудКоннект» на мiсяць, адже за ним ви сплачуете лише десять доларiв за…

– Чорт забирай, приятелю, мене влаштовуе.

Дарбi не хотiла огризатися. Вона лише зараз роздивилася незнайомця у тьмяному свiтлi флуоресцентних ламп – пiд шiстдесят, жовта куртка, одна сережка у вусi й сива козляча борiдка. Наче пiрат iз сумними очима. Вона нагадала собi, що вiн, ймовiрно, також тут застряг i просто намагаеться допомогти.

Їi айфон однаково не мiг знайти бездротовоi мережi. Вона тицяла в нього пальцями, чекаючи, доки пiдключиться Wi-Fi.

Нiчого.

Чоловiк повернувся на свое мiсце.

– Карма, еге ж?

Дарбi проiгнорувала його.

Напевно, це мiсце вдень функцiонувало як кав’ярня. Але тут i зараз воно нагадувало Дарбi автобусну станцiю пiсля закриття – порожню i залиту свiтлом. Кавова стiйка була зачинена за опущеними жалюзi. За ними стояли двi кавовi машини з аналоговими кнопками i почорнiлими пiддонами. Несвiжа випiчка. У меню на дошцi було вказано кiлька дорогих понтових напоiв.

Інформацiйний центр розмiстився в однiй кiмнатi – довгий прямокутник iз гострим дахом, у дальньому кiнцi були громадськi туалети. Дерев’янi сидiння, широкий

стiл i лавки уздовж стiни. Поряд – торговельний автомат i стенди з туристичними брошурами. Кiмната була тiсною i схожою на печеру, з вiдчутним запахом дезiнфекцiйного засобу.

А як щодо обiцяноi безплатноi кави? На кам’яно-цементнiй стiйцi була купа пластикових стаканчикiв, серветок i два графини на поверхнях iз пiдiгрiвом, прикрiпленi до них. На одному було написано КАВА, на iншому – ШОКОЛАТ.

У якогось працiвника проблеми з граматикою.

Унизу, на рiвнi щиколоток Дарбi помiтила, що цемент трiснув i один камiнь не тримався. Одним ударом його можна було вибити. Це дратувало крихiтну обсесивно-компульсивну частину мозку Дарбi. Наче задирка на пальцi.

Вона почула низький глухий гул, наче трiпотiння крилець сарани, i подумала, що це мiсце, певно, на резервному електроживленнi. Мабуть, через це зникли налаштування Wi-Fi. Дарбi розвернулася до незнайомця з борiдкою.

– Чи не бачили ви тут таксофона?

Чоловiк пiдвiв на неi погляд – о, ти досi тут? – i похитав головою.

– Ваш телефон ловить сигнал? – запитала вона.

– Нi, ще вiд Вайт-Бенда.

Їi серце впало. Згiдно з регiональною мапою на стiнi, ця зупинка називалася Ванапа (грубий переклад Маленький Диявол iз мови мiсцевого племенi паютiв[11 - Група американських iндiанцiв.]). На пiвночi за двадцять миль звiдси була iнша зона вiдпочинку – з аналогiчною назвою Ванапанi, тобто Великий Диявол – а ще за десять миль униз розташувалося мiсто Вайт-Бенд. А сьогоднi, у передвечiр’я Снiгармагеддону, Снiгапокалiпсису, Снiгодзилли, чи хай там як метеорологи назвуть це, Вайт-Бенд iз таким самим успiхом мiг бути на Мiсяцi…

– Я впiймав сигнал надворi, – почувся iнший чоловiчий голос.

За нею.

Дарбi обернулася. Вiн стояв, спершись на вхiднi дверi, тримаючись однiею рукою за ручку. Вона саме пройшла повз нього, коли заходила сюди (як я могла не помiтити його?). Хлопець був високий, широкоплечий, десь на рiк чи два старший за неi. Вiн мiг бути одним iз тих, iз братства, з якими ii сусiдка в унiверситетi постiйно зависае. Лискуче волосся, зелений пуховик i сором’язлива усмiшка.

– Лише одна риска i лише на кiлька хвилин, – додав вiн. – Оператор у мене, цей, «T-Mobile».

– Мiй також. Де?

– За статуями.

Дарбi кивнула, сподiваючись, що iй вистачить батареi мобiльного, аби зателефонувати.

– Ти… гей, чи хтось iз вас знае, коли прибудуть снiгоприбиральнi машини?

Обидва чоловiки похитали головами. Дарбi не подобалося стояти мiж ними, iй постiйно доводилося повертати голову.

– Гадаю, аварiйне оповiщення не працюе, – промовив старший чоловiк, вказуючи на радiо ще дев’яностих рокiв, що гуло на стiйцi. Джерело неприемного комашиного звуку, який вона чула. Радiо стояло за решiтками. – Коли я приiхав сюди, передавали тридцятихвилиннi випуски про стан на дорогах, – додав вiн, – але тепер повна тиша. Можливо, iхнiй радiопередавач засипало снiгом.

Дарбi просунула руку крiзь грати i вирiвняла антену, змiнюючи висоту радiоперешкод.

– Усе ж краще, нiж Бiнг Кросбi.

– Хто такий Бiнг Кросбi? – запитав хлопець.

– Один iз «Бiтлз», – вiдповiв старший чоловiк.

– О.

Чомусь Дарбi вже почав подобатися старший чоловiк, i вона жалкувала, що визвiрилася на нього через Wi-Fi.

– Я в музицi не дуже тямлю, – визнав молодший хлопець.

– Це точно.

На великому столi Дарбi помiтила колоду пошарпаних гральних карт. Вочевидь, техаський холдем[12 - Рiзновид покеру.], за яким гаяли час два незнайомцi, захопленi хуртовиною.

Із убиральнi почувся звук змиву туалету.

«Трое незнайомцiв», – пiдсумувала вона.

Дарбi поклала свiй мобiльний до кишенi джинсiв, розумiючи, що обидва чоловiки досi дивляться на неi. Один попереду, iнший – позаду.

– Мене звати Ед, – сказав старший.

– А я – Ешлi, – промовив молодший.

Дарбi не назвалася. Вона вiдштовхнула лiктем вхiднi дверi й вийшла на собачий холод надвiр, засунувши руки до кишень куртки. Вона вiдпустила дверi й, перш нiж тi зачинилися, почула, як старший чоловiк питае хлопця: «Постривай. Тебе звати Ешлi? Якесь дiвчаче iм’я».

Хлопець важко зiтхнув.

– Це не лише дiвчаче iм’я…

Дверi зачинилися.

Зовнiшнiй свiт вкрила тiнь. Сонця не було. Снiжинки, що падали з неба, виблискували помаранчевим у свiтлi единоi лампи iнформацiйного центру, яка висiла над дверима у великому абажурi. Здавалося, Снiгармагеддон на якусь мить стишився; у сутiнках Дарбi бачила обриси вершин удалинi. Крутi кам’янi брили, напiвоповитi деревами.

Вона пiдняла комiрець куртки i здригнулася.

Група статуй, про якi згадував молодший хлопець – Ешлi, – розташована в пiвденнiй частинi зони вiдпочинку, за флагштоком i зоною для пiкнiка. Бiля з’iзду з шосе. Звiдси вона ледве iх бачила. Лише обриси, напiвпохованi в снiгу.

– Гей.

Вона обернулася.

Знову Ешлi. Дверi за ним зачинилися, i вiн попрямував по снiгу до Дарбi, високо пiдiймаючи ноги.

– Там… там е певне мiсце, на яке треба стати. Тiльки з нього менi вдалося спiймати сигнал, i це всього одна риска. Ти зможеш лише надiслати повiдомлення.

– Менi все ж пiдходить.

Ешлi застебнувся.

– Я покажу тобi.

Вони пiшли по його слiдах, i Дарбi помiтила, що вони були наполовину засипанi кiлькома дюймами свiжого снiгу. Вона здивувалася, але не стала запитувати, як давно вiн тут застряг.

Вiдiйшовши на певну вiдстань вiд будiвлi, вона також зрозумiла, що ця зона вiдпочинку розташована над прiрвою. За дальньою стiнкою (туалети) дерева вишикувались над крутим обривом. Дарбi не могла навiть чiтко побачити, де саме земля обривалася, оскiльки ковдра снiгового покриву маскувала вертикальний крутосхил. Один невдалий крок мiг стати фатальним. Флора тут була так само ворожою – потужнi вiтри вигадливо згинали дугласii тисолист[13 - Вiчнозелена хвойна рослина.], а iхнi гiлки були зубчастi й жорсткi.

– Дякую, – вiдповiла Дарбi.

Ешлi не почув. Вони продовжували йти по пояс у снiгу, розвiвши руки для рiвноваги. Тут, поза дорiжкою, кучугури були глибшi. Взуття Дарбi промокло, а пальцi нiг занiмiли.

– Отже, ти вiдгукуешся на «Ешлi»? – запитала вона.

– Ага.

– Не, типу, Еш?

– Чого б це?

– Просто питаю.

Знову вона кинула погляд назад до будiвлi й побачила постать, що стояла в бурштиновому свiтлi вiкна. І спостерiгала за ними крiзь заморожене скло. Дарбi не могла сказати напевно, чи то був той старший чоловiк (Ед), чи людина, якоi вона ще не бачила.

– Ешлi – не лише дiвоче iм’я, – промовив вiн, поки вони важко просувалися вперед. – Це абсолютно прийнятне iм’я для чоловiка.

– О, це точно.

– Як-от Ешлi Вiлкс у «Звiяних вiтром».

– Я саме про це подумала, – вiдповiла Дарбi. Добре було трохи потеревенити. Але все ж таки насторожена частина ii мозку, яку вона нiколи не могла повнiстю вимкнути, запитала: «Тобi вiдоме це старезне кiно, але ти не знаеш, хто такi “Бiтлз”»?

– Або Ешлi Джонсон, – додав вiн. – Всесвiтньо вiдомий гравець у регбi.

– Це ти вигадав.

– Нi. – Вiн вказав у далечiнь. – Гей. Можна побачити вершину Меланi.

– Що?

– Вершину Меланi. – Здавалося, вiн засоромився. – Вибач, я тут уже довгенько стирчу i прочитав усе в iнформацiйному центрi. Бачиш оту високу гору? Якийсь чувак назвав ii на честь своеi дружини.

– Це мило.

– Мабуть. Хiба що вона не була холодною й непривiтною.

Дарбi пирхнула вiд смiху.

Вони дiсталися до замерзлих статуй. Цiлий натовп. Ймовiрно, десь пiд снiгом були таблички, якi пояснювали, що це все означало. Скульптури здавалися дiтьми. Вiдлитi з бронзи i вкритi льодом вони бiгали, стрибали i грались.

Ешлi вказав на скульптуру з бейсбольною битою.

– Тут. Бiля маленького спортсмена.

– Тут?

– Ага. Саме тут я спiймав сигнал.

– Дякую.

– Ти… – Вiн завагався, тримаючи руки в кишенях. – Менi, цей, лишитися тут iз тобою?

Мовчання.

– Ти ж розумiеш. Я про те, якщо…

– Нi. – Дарбi щиро усмiхнулася. – Усе гаразд. Дякую.

– Я сподiвався, що ти це скажеш. Тут так холодно, що в мене яйця вiдмерзли. – Вiн вишкiрився своею легкою типовою усмiшкою i попрямував назад до помаранчевого свiтла, махаючи на прощання.

– Розважайся з цими Кошмарними Дiточками.

– Обов’язково.

Вона не усвiдомлювала, наскiльки лячними були цi статуi, доки не лишилася з ними наодинцi. У дiтей бракувало частини тiл. Такий стиль мистецтва вона бачила ранiше – скульптор використовував необробленi шматки бронзи, потiм зварював iх; дивнi й нелогiчнi шви утворювали рубцi й щiлини, якi в темрявi здавалися Дарсi запеченою кров’ю. У хлопчика лiворуч вiд неi, того, що розмахував бейсбольною битою, якого Ешлi назвав маленьким спортсменом, була вiдкрита грудна клiтка. Іншi дiти махали тонкими спотвореними руками, на яких бракувало шматкiв плотi. Наче збiговисько жертв нападу пiтбуля, напiвроздертих до кiсток.

Як Ешлi iх назвав? Кошмарнi Дiточки.

Вiн вiдiйшов уже на двадцять футiв, i в помаранчевому свiтлi ще виднiвся силует, коли вона розвернулася i гукнула до нього.

– Гей. Зачекай!

Ешлi повернувся.

– Дарбi, – сказала вона. – Мене звати Дарбi.

Вiн усмiхнувся.

«Дякую, що допомагаеш менi, – хотiла вона сказати. – Дякую, що поводишся зi мною гiдно, цiлковитий незнайомцю». Цi слова були там, у ii думках, але вона не могла промовити iх. Їхнiй зоровий контакт обiрвався, мить була втрачена…

Дякую, Ешлi…

Вiн пiшов далi.

Потiм знову зупинився i, задумавшись, сказав наостанок:

– Ти ж знаеш, що Дарбi – це чоловiче iм’я, так?

Вона засмiялася.

Дарбi спостерiгала, як вiн iде, а потiм сперлася на бейсбольну биту статуi, застиглоi в напiвзамаху, й пiдняла свiй айфон угору до снiжинок, що спадали кружляючи. Вона примружилася, дивлячись у верхнiй лiвий кут екрана.

Сигналу не було.

Вона чекала, сама в темрявi. У правому кутку заряд батареi впав до шести вiдсоткiв. Вона залишила зарядку в розетцi у гуртожитку. За двiстi миль звiдси.

– Будь ласка, – прошепотiла вона. – Господи, будь ласочка…

Сигналу досi не було. Клацаючи зубами вiд холоду, вона перечитала есемес вiд своеi сестри: Тепер iз нею все окей.

Окей – це найгiрше окреме слово в англiйськiй мовi. Без контексту воно нiчого не означае. Окей м

же свiдчити, що ii мамi Майi стало краще, або гiрше, або що з нею… ну, все окей.

Рак пiдшлунковоi залози називають швидким убивцею, тому що смерть часто наступае за кiлька тижнiв або навiть днiв пiсля встановлення дiагнозу – але це неправда. Для смертi потрiбнi роки. Просто на раннiх стадiях цей рак безсимптомний, непомiтно розмножуеться усерединi свого господаря, не викликаючи нi жовтяницi, анi болю у животi, доки не стане надто пiзно. Моторошно було уявити, що рак був усерединi ii мами, коли Дарбi вчилася в старших класах. Вiн був у неi, коли Дарбi брехала про вiдiрванi етикетки з магазину в своiй сумочцi. Рак уже був, коли дiвчина поверталася додому в недiлю о третiй годинi ночi, одурманена неякiсним екстазi, iз зеленим свiтним браслетом на зап’ястку, а ii мати заливалася слiзьми на ганку й називала ii зiпсованою сучкою. Ця невидима iстота весь час стояла на маминих плечах, пiдслуховуючи, а мама повiльно вмирала, i нiхто про це не знав.

Востанне вони говорили на День подяки. Телефонна розмова, що складалася зi взаемних звинувачень, тривала бiльше години, але в пам’ятi Дарбi закарбувалися останнi кiлька секунд.

«Через тебе тато пiшов вiд нас. – Дарбi пам’ятала, як сказала це. – І якби я могла обрати його замiсть тебе, я б так i зробила. Не встигла б ти й оком моргнути.

Чорт забирай, не встигла би, Майе».

Вона витерла великим пальцем сльози, якi вже почали примерзати до шкiри. Вона видихнула в колюче повiтря. Їi матiр готували до операцii, просто зараз, у лiкарнi Юта-Веллi, а Дарбi була тут, застрягла в занедбанiй зонi вiдпочинку далеко вiд Скелястих гiр.

І вона розумiла, що не мае достатньо палива, аби ii Блю довго стояла тут на холостому ходу. Усерединi будiвлi принаймнi було опалення й електрика. Подобаеться iй це чи нi, але, певно, Дарбi доведеться спiлкуватися з Едом та Ешлi i тим, хто був у вбиральнi. Вона уявила iх – купку незнайомцiв у хуртовину, наче золотошукачi й поселенцi, яким довелося дiлитися притулком у цих самих горах кiлька столiть тому – якi попивають водянисту каву, розповiдають байки i слухають по радiо пiдказки з радiоперешкодами, чекаючи, коли приiдуть снiгоприбиральнi машини. Можливо, вона додасть нових друзiв на «Фейсбуцi» i навчиться грати в покер.

Або, можливо, вона сяде до своеi «хонди» й замерзне на смерть.

Обидва варiанти були однаково привабливими.

Дарбi кинула погляд на найближчу статую.

– Це буде довга нiч, малята.

Вона востанне подивилася на айфон, але тепер уже без надii побачити магiчну риску сигналу Ешлi. Єдине, що вона робила тут, надворi – це розряджала батарею телефону й ризикувала обморозитися.

– Та ще пекельна нiч.

Дарбi попрямувала до будiвлi Ванапа, фiксуючи краем думки черговий напад мiгренi. Знову розпочався Снiгармагеддон, затьмарюючи гори вiхолою. Рiзкий порив вiтру позаду неi, вiд якого заскрипiли ялини, туго натягнув ii куртку. Повертаючись назад, вона несвiдомо перерахувала автiвки на парковцi – три, плюс ii «хонда». Сiрий фургон, червоний пiкап i невизначена машина, напiвпохована пiд хвилями снiгу.

По дорозi вона вирiшила обiйти паркову по колу, повз невеличку колекцiю автiвок, що потрапили в пастку. Насправдi без причини. Згодом вона не раз повертатиметься до цього безглуздого рiшення й запитуватиме себе, як iнакше розгорнулися б подii цiеi ночi, аби вона натомiсть просто пiшла слiдами Ешлi.

Вона проминала ряд автiвок.

Спочатку стояв червоний пiкап. У кузовi лежали мiшки з пiском, протиковзкi ланцюги на колесах. Вiн був менше вкритий снiгом, нiж iншi машини, а це означало, що вiн тут недовго. За пiдрахунком Дарбi, десь пiвгодини.

Друга автiвка була майже похована пiд снiгом, просто якась кучугура. Дарбi навiть не могла розпiзнати колiр фарби – це могло бути будь-що. Щось широке i квадратне. З усiх чотирьох ця автiвка була найдовша.

Третьою була Блю, ii вiрна «хонда сiвiк». Машина, на якiй вона вчилася кермувати, на якiй iздила до унiверситету, в якiй втратила невиннiсть (не все водночас). Лiвого склоочисника не було, вiн лежав десь у снiговому заметi за милю нижче по шосе. Дарбi розумiла, що iй пощастило доiхати до зони вiдпочинку.

Останнiм був сiрий фургон.

Саме тут Дарбi вирiшила зрiзати шлях i пройти мiж припаркованими автiвками навпростець до дверей будiвлi, за якихось п’ятдесят футiв вiд неi. Вона планувала пройти мiж фургоном i своею «хондою», спираючись на дверi власноi машини для рiвноваги.

На боцi фургона був зображений жовтогарячий мультяшний лис, схожий на Нiка Крутихвоста iз «Зоотрополiса». Вiн тримав у руках цвяхопiстолет так, як таемний агент тримае зброю, рекламуючи якiсь послуги з будiвництва або ремонту. Назва компанii була вкрита снiгом, але виднiвся слоган: МИ ЗАКІНЧУЄМО РОЗПОЧАТЕ. У фургонi було два заднiх вiкна. Те, що праворуч, було затулене рушником. Вiкно лiворуч було прозоре, промiнь свiтла лампи вiдбився в ньому, коли Дарбi проходила повз, i у вiкнi вона помiтила усерединi фургона щось блiде. Руку.

Крихiтну ручку, як у ляльки.

У Дарбi перехопило подих, i вона з

пинилася на пiвкроку.

За склом, укритим iнеем, маленька долоня трималася за решiткоподiбний матерiал – бiлi пальцi обережно розкривалися один за одним, так неконтрольовано, наче дитина досi вчиться керувати своею нервовою системою, – а потiм рука рiзко зникла в темрявi. Зникла з поля зору. Усе сталося за три, може, чотири секунди, i Дарбi опинилася в приголомшливiй тишi.

Не може бути.

Усерединi фургона було тихо. Знову непорушно.

Дарбi пiдiйшла ближче, притисла руки до вiкна i, примружившись, зазирнула досередини. Їi вii торкалися холодного скла. У темрявi, поруч iз мiсцем, де зникла маленька ручка, вона побачила ледве помiтний маленький пiвмiсяць, на якому слабко вiдбивалося тьмяне свiтло натрiевоi газорозрядноi лампи. Це був круговий кодовий замок. Вiн висiв на решiтцi з металевих прутiв, за якi трималася дитяча рука. Здавалося, дитя було в собачiй клiтцi.

Потiм Дарбi видихнула – помилка – i скло вiд подиху стало матовим. Але вона бачила це. Точно бачила.

Вона вiдступила на крок, залишивши вiдбиток руки на дверях, вiдчуваючи, як ii серцебиття пульсувало в шиi. Ритм пришвидшувався.

Там…

Там, усерединi цього фургона, замкнена дитина.

20:17

Дарбi зайшла всередину.

Ешлi пiдвiв погляд.

– Ну як, пощастило?

Вона не вiдповiла.

Ешлi сидiв за дерев’яним столом i грав у карти з Едом. З’явилася й нова жiнка – вочевидь, Едова дружина – вона сидiла поруч iз ним. Їй було трохи за сорок. Метушлива, з чорним волоссям, обстриженим «пiд горщик», у зiм’ятiй жовтiй парцi, вона завзято лопала бульбашки на своему планшетi. Це вона була у вбиральнi.

Щойно дверi зачинилися за Дарбi, вона окреслила трьох можливих пiдозрюваних: Балакучий Ешлi, сумноокий Ед i Едова страшненька дружина. Отже, кому з них належав сiрий фургон?

Боже мiй, у тому фургонi надворi дитина.

Замкнена в клiтцi абощо.

Їi знову накрило, все одразу. У ротi вона вiдчула присмак сирих устриць. Ноги стали ватяними. Їй потрiбно було сiсти, але вона боялася.

Один iз цих трьох зробив це…

– Переконайся, що дверi зачиненi, – промовив Ед.

«Риболовля» тривала, наче нiчого й не сталося. Ешлi перевiрив своi карти i кинув погляд на Еда.

– Чирвова четвiрка?

– Тягни карту. Винова двiйка?

– Нi.

Дарбi розумiла: щось було не так. Рiвняння не складалося. Надворi було три автiвки, крiм ii власноi. У кiмнатi трое пiдозрюваних. Але майже напевно Ед зi своею дружиною подорожують разом. Так? Отже, на зупинцi мае бути четверта людина. Але де?

Вона перевела погляд з Ешлi на Еда, потiм на його дружину, оглядаючи кiмнату повнiстю, ii серце перелякано билося. Де ще може…

Тодi вона вiдчула тепле дихання на своiй шкiрi. По спинi пробiг холодок. Вона хотiла озирнутися, але не могла. Їi тiло не поворухнулося.

Вiн просто позаду мене.

Вiн дихав iй у шию. Дихання з рота пiдiймало ii волосся, лоскотало оголену шкiру. М’яке повiтря проходило повз ii вухо. Чомусь вона знала, що цей четвертий мандрiвник був чоловiком – жiнки так не дихають. Вiн стояв не менш нiж за вiсiмнадцять дюймiв вiд неi. Досить близько аби торкнутися ii спини або дотягнутися до ii горла i стиснути пальцями ii трахею.

Як же вона хотiла обернутися й подивитися на цього четвертого, ким би вiн не був, але цей стан здавався дивним, хистким. Це нiби намагатися завдати удару нiчному жахiттю.

«Обернись, – закликала вона себе. – Обернись зараз же».

Перед нею тривала гра в «риболовлю».

– Чирвова королева?

– Ах! Ось, тримай.

– Бубнова дев’ятка?

– Нi.

Позаду неi дихання на кiлька секунд припинилося – це досить довгий час, аби вона на мить подумала, що все це вигадала, усе це – але потiм, важко ковтнувши, вiн дихнув ще сильнiше. Ротом. Стоячи там у повнiй тишi Дарбi зрозумiла, що знову це зробила. Вона увiйшла до кiмнати не перевiривши кут лiворуч вiд себе.

Господи, Дарбi, просто обернися.

Подивися на нього.

Зрештою вона це зробила.

Вона повiльно повернулася, невимушено, пiднявши одну долоню, наче люб’язно виконуючи прохання Еда перевiрити, чи щiльно зачиненi дверi. Вона оберталася – доки не зiткнулася обличчям до обличчя з чоловiком.

Назвати його чоловiком було перебiльшенням. Високий, але сутулий, худий, мов рейка, максимум дев’ятнадцяти рокiв. На вигляд був схожий на тхора, обличчя всипане вуграми, прикус виступав над безформним пiдборiддям iз пушком персикового кольору. Шапочка з Дедпулом[14 - Персонаж комiксу.] i нiжно-блакитна лижна куртка. Його вузькi плечi намокли вiд розталого снiгу, наче вiн також був надворi. Вiн дивився на неi, тож вона зустрiлася з його поглядом – крихiтнi карi зiницi, схожi на очi гризунiв у своiй пласкiй простотi, – i Дарбi сором’язливо усмiхнулася.

Мить була змазана.

Подих Тхорячого Писка вiдгонив молочним шоколадом iз землистою кислинкою жувального тютюну. Раптом вiн пiдняв праву руку – Дарбi вiдхилилася – але вiн простягнув ii повз неi, аби мiцно зачинити дверi. Клацнув засув.

– Дякую, – промовив Ед, повертаючись до Ешлi. – Чирвовий туз?

– Нi.

Дарбi вiдiрвала пог

яд вiд хлопця й пройшла повз, залишивши його бiля дверей. Їi серце билося об ребра. Їi кроки здавалися важкими. Вона стиснула обидвi руки в кулаки, аби приховати тремтiння, i сiла за стiл до решти. Вона витягла стiлець мiж Ешлi й лiтнiм подружжям i його дерев’янi нiжки заскреготали по плитцi на пiдлозi.

Ешлi гучно заскрипiв зубами.

– О, чирвова дев’ятка.

– Лайно.

Дружина Еда штовхнула його пiд лiкоть.

– Слiдкуй за язиком.

Дарбi знала, що Тхорячий Писок досi дивиться на неi своiми дурними крихiтними очима, вивчаючи. І вона зрозумiла, що сидить напружено – надто напружено, – тож трохи вiдкинулася на стiльцi i вдала, що грае на айфонi, спершись зiгнутими колiнами об стiл. Вона вдавала з себе накачану кофеiном художницю iз «хондою», повною фротажiв iз надгробкiв й розрядженим телефоном, яка застрягла тут, на краю цивiлiзацii, як решта людей. Звичайна невинна другокурсниця Колорадського унiверситету в Боулдерi.

Вiн затримався бiля дверей. Усе ще спостерiгаючи за нею.

От тепер Дарбi почала хвилюватися. Чи вiн мiг знати? Можливо, вiн виглядав у вiкно на захiдному боцi будiвлi й помiтив, як вона зазирала до фургона. Можливо, вiн бачив ii слiди. Або, можливо, усе видала ii поведiнка, коли вона, тремтячи, повернулася до кiмнати з розхитаними нервами i серцем, що пiдскакувало аж до горла. Вона зазвичай добре вмiла брехати, але не сьогоднi вночi. Не зараз.

Вона спробувала знайти просте пояснення тому, свiдком чого стала – наприклад, дитина одного з присутнiх, про яку досi не згадували, просто дрiмала в заднiй частинi фургона. Правдоподiбно, чи не так? Таке стаеться постiйно. Саме для цього й призначенi зони вiдпочинку. Аби вiдпочивати.

Але це не пояснюе кругового замка, який вона помiтила. Або прутiв, за якi трималася рука. Або, якщо подумати, навмисно завiшених рушником заднiх вiкон – аби приховати те, що вiдбуваеться всерединi. Правильно?

Я занадто гостро реагую?

Можливо. Можливо нi. Їi думки розбiгалися, рiвень кофеiну впав. Їй потрiбна була клята кава.

Говорячи про занадто гостру реакцiю: вона вже намагалася викликати службу 911 надворi. Сигналу не було. Вона зробила кiлька спроб бiля Кошмарних Дiточок, на магiчному мiсцi, яке вказав iй Ешлi. Марно. Вона навiть намагалася надiслати есемес – згадала, як колись читала про те, що текстовi файли займають частку необхiдного дiапазону частот i е найкращим способом викликати допомогу з мертвих зон стiльникового покриття. Але це також не спрацювало:

Викрадення дитини сiрий фургон номер VBH9045 Колорадське шосе № 7 зона вiдпочинку Ванапа пришлiть полiцiю.

Це есемес iз позначкою НЕМОЖЛИВО ВІДПРАВИТИ досi було вiдкрите. Дарбi закрила його на випадок, якщо Тхорячий Писок загляне iй через плече.

Вона також намагалася вiдчинити заднi дверi фургона (що могло стати фатальною помилкою, якщо автiвка була на сигналiзацii), але вони були зачиненi. Звiсно – чому б це iм бути не зачиненими? Вона стояла там, вдивляючись у темряву, i стукала кiсточками пальцiв у скло, намагаючись змусити крихiтне створiння усерединi знову поворушитися. Безрезультатно. Усерединi фургона була безпросвiтна темрява, а заднi дверi були заставленi рушниками i мотлохом. Вона бачила ту крихiтну ручку лише кiлька секунд. Але цього було достатньо. Вона не вигадувала.

Так?

Так.

– Виновий туз.

– Хай йому чорт.

– Стеж за язиком, Еддi…

– Заради Бога, Сендi, снiг загнав нас до гiвняноi стоянки, що фiнансуеться за держкошти в Колорадо, i вже майже переддень Рiздва. Я покладу двадцятку за матюки до банки[15 - Банка, до якоi люди кладуть грошi за кожну лайку, аби позбутися звички вживати ненормативну лексику.] коли ми повернемося додому, гаразд?

Жiнка зi стрижкою «пiд горщик» – вочевидь, Сендi – кинула погляд через широкий стiл на Дарбi й промовила самими губами: «Вибачте за нього». У неi не було переднього зуба. На колiнах у жiнки лежала сумочка у стразах iз вишитим Псалмом 100 : 5: БО ДОБРИЙ ГОСПОДЬ, ЙОГО МИЛІСТЬ НАВІКИ[16 - Переклад І. Огiенка.].

Дарбi ввiчливо усмiхнулася у вiдповiдь. Їi тонка натура могла стерпiти невеличку лайку. До того ж Ешлi досi думав, що Бiнг Кросбi був одним iз «Бiтлз», i це робило Еда пристойним чоловiком у ii очах.

Але… вона усвiдомлювала, що знову дае слабину, як тодi, коли увiйшла до будiвлi й не перевiрила кутiв кiмнати. Усiм своiм еством вона вiдчувала, що водiем сiрого фургона був Тхорячий Писок. Але це було припущення. Вона розумiла, що викрадачем/педофiлом може бути кожен iз присутнiх. Кожен iз чотирьох незнайомцiв, якi застрягли в цьому придорожньому притулку, могли бути – нi, були – пiдозрюваними.

Ешлi? Саме зараз вiн вигравав у карти. Дотепний i доброзичливий, такий собi оптимiстичний симпатяга, з таким вона колись зустрiчалася, але бiльше не буде в жодному разi. Але в ньому було щось таке, що не викликало в неi довiри. Вона не могла точно пояснити, що саме. Поведiнка? Вибiр слiв? Вона просто вiдчувала, що вiн фальшивий. Вiн старанно тримався, наче продавець, який одягае привiтну маску для покупцiв,

ле потiм у пiдсобцi поливае iх брудом.

Як щодо Еда й Сендi? Милi люди, але з ними теж щось було не так. Не вiдчувалося, що вони були подружжям. Здавалося навiть, нiби вони не дуже й подобалися одне одному.

А Тхорячий Писок? Вiн уже був ходячим пiдозрюваним.

Усi тут виннi, доки не буде доведено протилежне. Дарбi мала визначити, кому саме належала кожна автiвка, i тодi вона може бути впевнена. Також вона не могла вiдкрито запитати про це – бо справжнiй викрадач/розбещувач зрозумiе, що вона вистежила його. Інформацiю потрiбно добувати обережно. Вона розмiрковувала над тим, щоб запитати Ешлi, Еда i Сендi, коли вони приiхали, i вирахувати викрадача за шаром снiгу, що вкривав автiвки надворi. Але це також могло привернути забагато уваги.

Знову ж таки, а якщо вона чекатиме надто довго?

Викрадач дитини не засиджуватиметься тут. Щойно скiнчиться хуртовина чи приiдуть снiгоприбиральнi машини, вiн (або вона, або вони) накивае п’ятами з Колорадо. Дарбi матиме лише опис пiдозрюваного й номер автiвки.

У кишенi пискнув ii мобiльний. П’ять вiдсоткiв батареi.

Ешлi пiдвiв погляд вiд жменi брудних карт на неi.

– Сигнал?

– Що?

– Пощастило спiймати сигнал? Бiля статуй?

Вона похитала головою, розумiючи, що це був ii шанс. Вона знала, що ii телефон не протягне всю нiч, тому зараз було доречно запитати, звертаючись до всiх:

– Може, в когось випадково е зарядка для айфона?

Ешлi похитав головою.

– На жаль.

– У мене немае, – вiдповiла Сендi, штовхаючи пiд лiкоть Еда, i ii тон iз солодкого перетворився на отруйний. – А в тебе, Еддi? У тебе ще е твiй зарядний пристрiй, чи ти заклав i його?

– У двадцять першому столiттi речей не закладають, – вiдказав Ед. – Це називаеться Крейгслiст[17 - Сайт електронних оголошень.]. І я не винен, що «Apple» виробляе переоцiнене…

– Стеж за язиком…

– Гiвно. Я збирався сказати «переоцiнене гiвно», Сендi. – Вiн iз силою ляснув картами об стiл i, вишкiрившись, подивився на Ешлi. – Одного разу я зламав свiй айфон просто присiвши. Телефон за сiмсот доларiв знищив простий акт присiдання. Крихка невеличка штукенцiя зiгнулася, немов листочок, впершись менi у …

– Слiдкуй за язиком…

– …Стегно. Мое стегно. Бачте, попри те, що тут думае Сендi, я насправдi здатен закiнчувати речення, не вдаючись до…

– Бубнова четвiрка? – перебив його Ешлi.

– Лайно.

Сендi зiтхнула й лопнула наступну бульку на планшетi.

– Обережнiше, юначе. Еддi такий хлопець, що перевертае столи, коли програе.

– То була шахiвниця, – вiдповiв Ед, – i це сталося лише раз.

Ешлi вишкiрився, забираючи свою бубнову четвiрку.

– Знаеш, Еддi, ти нiколи так не отримаеш роботи, якщо не вiзьмеш своi лайки пiд контроль. – Сендi тицьнула по екрану планшета нiгтем великого пальця, i почувся сумний звук програшу.

Ед силувано усмiхнувся. Вiн уже почав щось говорити, але передумав.

У кiмнатi холоднiшало.

Дарбi схрестила руки й усвiдомила – за сотнi миль нi в кого не було бiлоi зарядки вiд компанii «Apple». Вона припустила, що ii телефон працюватиме ще з пiвтори години, доки не розрядиться. Звiсно, що Тхорячий Писок не вiдповiв на ii запитання, та й узагалi не розмовляв. Вiн досi стояв бiля дверей, заблокувавши вихiд, запхавши руки до кишень i опустивши свое безформне пiдборiддя. Його червоно-чорна шапка з Дедпулом була низько натягнута на лоба.

Вiн спостерiгае за мною. Як i я стежу за ним.

Вона мала поводитися природно. Одного разу подруга сказала Дарбi, що та страждае на ССО (синдром стервозного обличчя)[18 - Сердитий, дратiвливий чи зневажливий вираз обличчя, що виникае несвiдомо, особливо в станi спокою.], i це була правда – Дарбi рiдко усмiхалася. Не тому, що була стервом, чи навiть нещасною. Вона соромилася усмiхатися. Коли м’язи ii обличчя напружувалися, над бровою ставав помiтним довгий вигнутий шрам, виразний, наче бiлий серп. Вiн у Дарбi з десяти рокiв. Вона ненавидiла його.

ТРІСК-КЛАЦ.

Рiзкий звук, наче рветься тканина. Дарбi пiдстрибнула на своему стiльцi. Це зашипiло радiо за перегородкою, повертаючись до життя.

– Це що…

– Так. – Ед пiдвiвся. – Аварiйна ЧЗ. Вона повернулася.

Дарбi знала, що ЧЗ – це армiйське скорочення для частоти зв’язку. Знову почулися радiоперешкоди, викривленi до непiзнаваностi. Нiби телефон впустили у воду.

Дарбi не розумiла, Тхорячий Писок пiдкрався ближче, доки не опинився просто за ii лiвим плечем, так само дихаючи ротом, приеднавшись до решти людей, що застигли, уважно слухаючи, як старезний радiоприймач на стiйцi випустив електронну сльозу. За шумом на задньому фонi Дарбi впiзнала… так, це було… ледве чутне бурмотiння…

– Голос, – промовила вона. – Хтось говорить.

– Я нiчого не чую…

– Почекайте. – Ед простягнув руку крiзь решiтку i збiльшив гучнiсть, збиваючи невеличкi шматки бруду. Це наче був автоматичний голос iз роботоподiбними паузами: «…попереджае про сн-гову б-рю, на хребтi Б-кбон хурт-вина i неб-зпечний спуск. Колорадське шосе номер с-м закрите, рух мiж с-рок дев’ятою i шiстдесят восьмою милями зупинени

до п-дальшого повiдомлення…»

Ешлi клiпнув.

– А на якiй ми зараз милi?

Ед виставив палець i постукав по решiтцi.

– Тихiше.

«…Бригади ав-рiйного i дорожнього рем-нту очiк-ють значних затримок вiд ш-сти до восьми годин через числ-ннi зiткнення та сильний снiг-пад. Усiм вод-ям радять не в-iжджати на трасу i л-шатися вдома до покр-щення ситуацii…»

Довга трiскотлива пауза. Легкий сигнал.

Усi чекали.

«Нацiон-льна метеор-логiчна служба попереджае про сн-гову б-рю на хребтi Б-кбон…» Почалося повторення випуску, i усi в кiмнатi миттево скисли. Ед зменшив гучнiсть i незадоволено хмикнув.

Тиша.

Першою заговорила Сендi.

– Вiд шести до восьми годин?

У Дарбi пiдкосилися ноги. Слухаючи радiо, вона наполовину пiдвелася й нахилилася вперед, а тепер упала на стiлець наче ганчiр’яна лялька. Решта присутнiх у кiмнатi пошепки обговорювали отриману iнформацiю, iхнi тихi голоси кружляли навколо Дарбi.

– Усе правильно?

– Вiд шести до восьми довбаних годин.

– Фактично вся нiч.

– Краще влаштуватися зручнiше.

Сендi надула губи i закрила шкiряний чохол вiд планшета.

– Уявiть собi. Менi лишився останнiй рiвень «Бульбашок».

Уся нiч. Дарбi гойдалася на дешевому стiльцi, обхопивши руками колiна. Їi накрило дивне вiдчуття тривоги, такий собi повiльно усвiдомлений жах, який, можливо, вiдчула ii мати, знайшовши ту першу пухлину пiд пахвою. Нi панiки, нi боротьби, анi заперечення, лише тремтяча мить, коли повсякденне життя стае спаскудженим.

Мине всенька нiч, доки снiгоприбиральнi машини приiдуть сюди…

Тхорячий Писок вiдкашлявся, гучно заклекотiвши, i всi подивилися на нього. Той i досi стояв за стiльцем Дарбi i дихав iй у шию. Вiн звернувся до усiх присутнiх, мова була повiльна i нечiтка:

– Я Ларс.

Тиша.

– Мене… – Вiн вдихнув ротом. – Мене звати… Ларсом.

Нiхто не вiдповiв.

Дарбi напружилася, розумiючи, що це, ймовiрно, вперше Ешлi, Ед i Сендi чують, як вiн говорить. У повiтрi зависла незручна пауза.

– О… – Ешлi легко усмiхнувся до нього. – Зрозумiло, Ларсе.

– Знаете… – Ларс ковтнув, рук iз кишень куртки вiн не виймав. – Коли вже ми будемо… е-е-е, тут якийсь час. Краще представитися. Отже, е-е-е, всiм привiт, мене звати Ларсом.

…І я, ймовiрно, власник фургона iз замкненою дитиною.

Мозок Дарсi пульсував, вона не контролювала думок, ii нерви звивалися й iскрилися, наче дроти пiд напругою.

І ми всi тут у пастцi з тобою.

У цiй крихiтнiй зонi вiдпочинку.

На всю нiч.

– Приемно познайомитися, – промовив Ед. – Як ставишся до продуктiв компанii «Apple»?

***

Пiсля двадцяти хвилин стратегiчних балачок Дарбi зiставила всi припаркованi надворi автiвки з iхнiми водiями.

Та, що похована пiд снiгом, належала Ешлi. Вiн перший сюди приiхав, десь пiсля третьоi години по обiдi, i знайшов безлюдну зону вiдпочинку з буркотливим радiо i несвiжою кавою. Вiн не поспiшав перетинати хребет Бекбон, бо вирiшив, що краще не ризикувати. Ешлi був студентом, як i вона, – технiчний унiверситет у Солт-Лейк-Сiтi[19 - Столиця штату Юта.] чи щось подiбне. Тепер, коли крига скресла, вiн став абсолютним базiкалом з усмiшкою Чеширського кота – широкою i бiлозубою. Дарбi довiдалась, що вiн планував поiхати до Лас-Вегаса зi своiм дядьком, аби потрапити на якусь виставу iлюзiонiстiв. Вона дiзналася, що вiн ненавидить гриби, але обожнюе кiнзу. І, Господи, вiн не мiг не сказати: «Ешлi – це абсолютно прийнятне чоловiче iм’я».

– Авжеж, – промовив Ед.

Старша парочка була обережнiшою, але Дарбi тепер знала, що червоний «форд» насправдi належав Сендi, а не Еду, як вона припустила спочатку. Дарбi також здивувалася, дiзнавшись, що вони навiть не одруженi, хоча сварилися, як подружжя. Насправдi, вони були двоюрiдними братом i сестрою, i Сендi везла iх обох до Денвера в гостi до рiдних на Рiздво. Одинадцятигодинна поiздка, судячи з усього. Ед нещодавно мав певнi проблеми, бо в нього не було автiвки й (очевидно) постiйноi роботи. Сидiв у в’язницi? Можливо. Вiн здавався чоловiком на мiлинi; незрiлий, п’ятдесят iз гаком, сережка у вусi й байкерська козляча борiдка. І, здавалося, Сендi подобаеться панькатися з ним – це було ii виправданням, аби ненавидiти його.

Таким чином, Дарбi виключила трьох водiiв i двi автiвки.

Лишився Ларс.

Представившись, вiн бiльше не розмовляв, тож Дарбi не могла отримати чiткого уявлення про те, коли саме вiн приiхав сюди, але судячи зi снiгового покриву, десь за пiвгодини до Еда i Сендi. Дарбi зауважила, що Ларс наповнив пластиковий стаканчик iз графина з гарячим шоколадом i повернувся на свою варту бiля дверей, по-дитячому сьорбаючи напiй. Вона не бачила, щоб вiн хоч раз присiв.

Попиваючи власний наркотик – каву з iншого графина, Дарбi намагалася спланувати своi наступнi дii. Але в цьому рiвняннi було забагато невiдомих. Вона не могла залучити Еда, Ешлi чи Сендi – поки що нi – тому що тодi втратить контроль над ситуацiею. Залучення iнших людей – це на крайнiй випадок. Висмикнувши чеку з гранати, назад ii не вставиш. Тут i зараз Дарбi володiла

елементом несподiванки, i найгiрше, що вона могла зробити, – це змарнувати його.

Утiм, у ii думках розгорталися найгiршi сценарii. Вона уявила, як каже Ешлi (наймолодшому i найрозвиненiшому фiзично) про свою пiдозру, що вони дихають одним повiтрям iз педофiлом, i Ешлi, зрозумiло, блiдне. Ларс помiчае це, витягае зi своеi нiжно-блакитноi куртки пiстолет i вбивае iх обох. Ед i Сендi стануть свiдками, тому також загинуть. Чотири тiла, нашпигованi кулями, у блискучому озерцi кровi. Усе через те, що Дарбi вiдкрила рота.

З iншого боку, а раптом у фургонi Ларса дитини не було?

А якщо менi це привидiлося?

А якщо вона бачила пластикову руку ляльки? Собачу лапу? Порожню дитячу рукавичку? Це не пояснювало грат i замка, але все ж таки, це могла бути ii змучена уява, трюк свiтла й тiнi, та й у будь-якому разi тривало це лише кiлька секунд. Їi думки плуталися.

Пiвгодини тому Дарбi була впевнена, але раптом ii певнiсть зникла. Вона могла уявити дюжину вiрогiднiших сценарiiв, анiж цей. Якi шанси раптово стати свiдком викрадення дитини? Застрягши на всю нiч на заснiженiй стоянцi? Усе це надто фантастично, аби бути частиною життя Дарбi.

Вона спробувала подумки вiдновити подii. Крок за кроком. Задне вiкно фургона вкрите iнеем. Усерединi машини темно. А сама Дарбi? Вона була зламана – схвильована, невиспана, кров пульсувала вiд «Ред Булла», повiки сухi й перед очима зiрочки. А якщо це робота ii жвавоi уяви, i Ларс – невинний мандрiвник, як i решта? Напавши на нього, вона може отримати звинувачення у завдаваннi тiлесних ушкоджень.

Якщо я помиляюся стосовно цього…

Вона востанне ковтнула кави, i чомусь ii думки повернулися до старшоi сестри, двадцятитрирiчноi Девон, яка зробила свое перше татуювання на правiй лопатцi. Кiлька китайських iероглiфiв, вишукано намальованих жирним шрифтом. У перекладi – «Сила китайською мовою».

Який урок? Усе потрiбно двiчi перевiрити.

Дарбi потрiбно повернутися надвiр до фургона. Вона мае побачити цю дитину. Насправдi побачити.

І вона могла не поспiшати. У Дарбi була купа часу – насправдi, вiд шести до восьми годин. Достатньо, аби подумати. Вона мае впевнитися, перш нiж дiяти.

Так?

Так.

Вона потерла руки в мурашках i оглянула кiмнату. За столом гру в карти було закiнчено – Ешлi намагався переконати Еда зiграти в iншу гру – «вiйну». Сендi витягла з сумочки пожовклу книжку й затулилася нею, наче захисним муром. А Ларс, зiрка сьогоднiшнього нiчного кошмару, досi охороняв дверi, потягуючи гарячий шоколад. Дарбi порахувала – це вже його третiй пластиковий стаканчик. Скоро вiн пiде до туалету.

«Ось коли», – вирiшила вона. Ось тодi вона вислизне надвiр. Того разу побачене захопило ii зненацька i вона злякалася. Цього разу вона буде готова.

Ешлi тасував карти, так i не вмовивши Еда, i кивнув у бiк книжки Сендi.

– Що читаеш?

– Детектив, – буркнула вона.

– Я люблю детективи. – Ешлi завагався. – Ну, власне, якщо чесно, я небагато читаю. Гадаю, менi просто подобаеться iдея загадкових убивств.

Сендi видавила з себе ввiчливу усмiшку i перегорнула сторiнку. Чому ж ти тодi запитуеш?

Дарбi лише двi години пробула в зонi вiдпочинку Ванапа, але Ешлi вже дратував ii. Без сумнiвiв, вiн був базiкалом. І, не зупиняючись, наче заводна iграшка, не вiдставав вiд Сендi:

– І багато… е-е-е, скiльки роздiлiв ти прочитала?

– Небагато.

– Жертву вже убили?

– Ага.

– Я люблю кров. Убивство було криваве?

Ед нiяково поворушився, i його стiлець заскрипiв. Вiн подивився на Сендi, яка перегорнула наступну сторiнку, не встигнувши вiдповiсти на перше запитання Ешлi, коли той бовкнув:

– Ти вже можеш здогадатися, хто вбивця?

– Ще нi, – сухо вiдповiла вона. – У цьому й суть.

– Це завжди гарний хлопець, – сказав Ешлi. – Знову ж таки, я небагато читаю, але передивився безлiч фiльмiв, i це навiть краще. Той, хто спочатку здаеться найприемнiшим персонажем, наприкiнцi завжди виявляеться сволотою.

Сендi проiгнорувала його слова.

«Будь ласка, замовкни, – подумала Дарбi. – Просто замовкни».

– Той пiкап, – продовжив вiн, визираючи у вiкно. – Вiн ваш, так?

– Угу.

– Згадався жарт. Що означае «форд»?

– Не знаю.

– «Знайдений на дорозi, мертвий»[20 - Англ. «Found on road, dead» – з перших лiтер складаеться назва марки «Ford».].

Сендi буркнула i продовжила читати.

Нарештi Ешлi зрозумiв натяк.

– Вибач. Не вiдволiкатиму тебе вiд читання.

Ларс спостерiгав за цим дiалогом вiд дверей. Вiн облизав губи, i Дарбi вразило, якими крихiтними були його зуби. Просто два маленькi ряди нерозвинених зернят, наче в дитини, напiвсформованi та обрамленi рожевими яснами. Вiн допив шоколад i викинув порожнiй стаканчик у смiттебак, не влучивши в нього з вiдстанi трьох футiв.

Цього нiхто не прокоментував.

Навiть Ешлi.

Дарбi дивилася, як бiлий пластиковий стаканчик крутиться на пiдлозi, й думала – припускаючи, що ii пiдозри пiдтвердженi, – можливо, вона зможе вдертися до фургона Ларса i швидко перенести дитину до своеi «хонди». Сховати його або ii на за

ньому сидiннi, може, пiд купою крафтового паперу, який вона використовуе для фротажу надгробкiв. Або ще краще – в багажнику, якщо там буде достатньо кисню й тепла. Коли рано-вранцi приiдуть снiгоприбиральнi машини, усi розiйдуться власними шляхами i Ларс може поiхати геть, навiть не помiтивши, що його здобич утекла…

Нi. Це самообман. Оскiльки вони застрягли тут на всю нiч, Ларс мае час вiд часу запускати двигун, аби тримати дитину в теплi. Вiн помiтить, що його бранець зник.

Дарбi схвильовано вдихнула. Перш нiж видихнути, вона порахувала до п’яти, як колись вчила ii мати.

Зараз перевага на моему боцi.

Я не можу ii змарнувати.

Як би iй хотiлося, аби в цiй ситуацii опинився хтось iнший. Хтось розумнiший, смiливiший, бiльш непохитний i вмiлий. Хтось з унiверситетськоi програми пiдготовки офiцерiв збройних сил, одна з тих спiтнiлих дiвок у камуфляжi, якi тягають iз собою важкi наплiчники сюди-туди по кампусу. Хтось, хто знае джиу-джитсу. Чорт забирай, будь-хто iнший.

Але опинилася саме вона.

Дарбi Торн, дивна дiвчина, яка ховалася вiд вечiрок у кiмнатi гуртожитку, обклеенiй малюнками, зробленими чорним олiвцем iз могил незнайомцiв, наче якийсь енергетичний вампiр.

Коли надворi хуртовина посилилася, вона увiмкнула свiй айфон i швидко написала ще одне есемес. Просто чернетку. Про всяк випадок, якщо станеться немислиме, але все одно на ii очах зблиснули сльози.

Мамо, якщо ти побачиш це есемес на моему телефонi, це означатиме, що зi мною щось сталося. Зараз я пишу його iз зони вiдпочинку, в якiй я застрягла на всю нiч, i один iз присутнiх тут може бути небезпечним. Сподiваюся, це просто параноя. Але якщо нi… просто знай, що я прошу вибачення за все. Усе, що сказала i зробила тобi. Вибач за ту телефонну розмову на День подяки. Ти не заслуговуеш на таке. Мамо, я дуже тебе люблю. І менi дуже прикро.

З любов’ю твоя дочка

***

Через п’ятнадцять хвилин Ларс пiшов до вбиральнi.

Вiн проходив повз стiлець Дарбi, i вона помiтила дещо дивне. Ларс зняв своi чорнi лижнi рукавицi, оголивши блiду шкiру на тильному боцi лiвоi руки, всiяну крихiтними пухирцями. Наче комаринi укуси. Або пошрамована шкiра, хоча Дарбi не могла уявити, який страшний iнструмент мiг зробити таке з людською рукою, не iнакше, як тертушка для сиру…

Тодi Ларс проминув ii i зник у чоловiчому туалетi. Дверi зi свистом зачинилися, й минула майже вiчнiсть, перш нiж почулося клацання замка.

Зараз.

Дарбi вiдсунулася на стiльцi й пiдвелася на тремтячi ноги. Ед та Ешлi подивилися на неi. Це був ii шанс, ii пiвхвилинне вiконце, аби вислизнути надвiр i впевнитися у немислимому. Із телефоном у руцi вона попрямувала до дверей, затримавши дихання, що аж легенi болiли – але по дорозi здивувала саму себе. Вона зробила щось цiлком нелогiчне.

Дарбi рушила до графина з шоколадом i швидко наповнила пластиковий стаканчик. Вона ж навiть не любила гарячий шоколад.

Але дiти його полюбляють. Так?

Вона почула звук змивання унiтаза. Ларс повертався.

Тепер уже поспiшаючи, вона вiдсьорбнула теплого напою, пiдiйшла до дверей i потягла iх на себе, усвiдомлюючи, що Ешлi досi спостерiгае за нею.

– Агов, Дарбс, ти куди?

Дарбс. Їi так не називали iз п’ятого класу.

– Спробую ще раз спiймати сигнал. У моеi мами рак пiдшлунковоi, i вона в лiкарнi у Прово. – Не даючи Ешлi часу на вiдповiдь, вона вийшла надвiр у завивання хуртовини i зiткнулася зi стiною повiтря, що пронизуе до кiсток, i раптом згадала слова, колись почутi вiд своеi мами: «Найлегший спосiб збрехати – сказати правду».

Нiч

21:25

Спочатку Дарбi пiдiйшла до Кошмарних Дiточок.

Це була частина ii плану – було б пiдозрiло одразу попрямувати до автiвок, i вона припускала, що, повернувшись iз вбиральнi, Ларс помiтить ii вiдсутнiсть. До того ж не слiд забувати про слiди на снiгу. Дарбi упiзнала власнi, залишенi годину тому, i слiди Ешлi, i Ларсовi (ii тридцять восьмий розмiр був значно менший вiд iхнiх). В усi слiди нападали снiжинки.

Сьогоднi вночi кожне рiшення залишатиме слiди.

Щодо рiшень: оте, з гарячим шоколадом, було тупим. Таким же тупим, як татуювання Девон «Сила китайською мовою». Дарбi не розумiла, чому витратила час, наливаючи напiй, коли ймовiрний викрадач дитини був в iншiй кiмнатi. Вона просто зробила це. Дарбi обпекла язика, зробивши ковток дорогою до виходу, наче справжня крутiйка.

Вона обiйшла навколо пошматованих статуй, а потiм вирiшила обiйти iнформацiйний центр. Будiвля стояла над прiрвою – вузький обрив за бетонною стiною був ще вужчий завдяки складенiй купi столiв для пiкнiка. На заднiй стiнi будiвлi Дарбi помiтила ще два вiкна. По одному на кожен туалет. Вiкна були маленькi й прямокутнi, розташованi на висотi близько десяти футiв вiд землi пiд крижаним виступом даху. Вона була впевнена, що Ларс майже закiнчив – кiлька хвилин тому чула звук змивання унiтаза, – але про всяк випадок вона рухалася не поспiшаючи.

Дарбi пiднялася нагору, досi вдаючи з себе Дiвчину Без Зв’язку. Звiсно ж, ii айфон не вловлював жодн

го сигналу. Вона знову намагалася надiслати есемес до служби 911 кожнi кiлька крокiв, але iй так i не вдалося цього зробити. Лишилося чотири вiдсотки заряду батареi.

Зi свого мiсця нагорi вона могла оглянути всю зону вiдпочинку, яка лежала наче дiорама[21 - Вид живопису, в якому картину великого розмiру доповнено бутафорським предметним планом.]. Ванапа – Маленький Диявол у перекладi з мiсцевоi мови. Мiцна невеличка будiвля. Флагшток. Кедровий пеньок. Кошмарнi Дiточки. Скупчення заснiжених машин. Зокрема Дарбi дивилася на вхiднi дверi будiвлi, чекаючи, що в помаранчеве свiтло натрiевоi газорозрядноi лампи вийде Ларс. Чекала, чи пiде вiн ii слiдами.

Дверi не вiдчинялися.

Жодних ознак Тхорячого Писку не було.

Лiворуч височiла вершина Меланi, похилена тiнь. Снiгопад посилювався i загороджував краевид, але вона лишалася найвищою горою в полi зору. Це стане корисним орiентиром для навiгацii.

З цього мiсця Дарбi також бачила Колорадське шосе номер сiм, що купалося в колах верхнього освiтлення. Воно скидалося на величезний лижний трамплiн, блискучий вiд свiжого снiгу. Абсолютно непрохiдний для всiх цих автiвок, окрiм (можливо) пiкапа Сендi. Блю не проiхала би по ньому й п’яти футiв угору чи вниз.

Снiжинки вкривали волосся Дарбi, а вона чекала, слухаючи вiддаленi пориви сильного вiтру. У перервах мiж ними настала тиша. І тодi думки, що мучили Дарбi, почали вирувати в ii головi, постiйно повторюючись.

Через тебе тато пiшов вiд нас. І якби я могла обрати його замiсть тебе, я би так i зробила. Не встигла б ти й оком моргнути.

Чорт забирай, не встигла би, Майе.

Перш нiж покласти слухавку, ii мати вiдповiла: «Якби ти справдi була йому потрiбна, Дарбi, вiн узяв би тебе з собою».

Вона зробила ковток гарячого шоколаду. Ледве теплий.

Тепер, упевнившись, що Ларс не стежить за нею, вона нарештi могла пiдiйти до його фургона. Дарбi обiйшла виiзд i зайшла з пiвночi, не зводячи очей з фасаду Ванапи. Зсередини будiвлi у вiкно можна побачити правий бiк фургона, але не лiвий, а Дарбi припускала, що Ларс поглядатиме на нього. Шлях по глибоких заметах був виснажливий; вона пробиралася по снiгу i важко дихала, розливаючи напiй. Повiтря рiзало iй горло. Нiс палав. Вона вiдчувала, як на ii вiях замерзае волога i вони стають хрусткими.

Дивно, однак ii тiло не вiдчувало холоду. Кров палала вiд адреналiну. Дарбi почувалася радiоактивною. У неi навiть не було рукавиць, але iй здавалося, що вона може всеньку нiч провести надворi.

Перетнувши мiсце для будинкiв на колесах i вантажiвок, вона опинилася досить близько вiд будинку, аби розрiзнити сидячi фiгури крiзь матове скло. Дарбi бачила плече Ешлi. Верхiвку лисоi голови Еда. Однак не було жодних ознак Ларса, i це раптом занепокоiло ii. А якщо вiн зрештою попрямував за нею надвiр? Якщо Тхорячий Писок вийшов iз будiвлi саме тодi, коли вона зайшла за неi, i просто зараз iде ii слiдами, крадеться за нею в темрявi?

Дарбi не могла б сказати, що було страшнiше – побачити його чи нi. Гарячий шоколад у пластиковому стаканчику скоро застигне.

Вона просувалася до того таемничого фургона, i дурнуватий мультяшний лис ставав усе ближче з кожним нетвердим кроком. Ще й цей слоган: МИ ЗАКІНЧУЄМО РОЗПОЧАТЕ. Снiговий покрив на парковцi був менший, лише по щиколотки. За останнi двадцять чотири години територiю раз уже розчистили машини, i це було обнадiйливо. Заходячи з лiвого боку, Дарбi ховалася за довгим боком фургона.

Вона наблизилася до заднiх дверей. «Шевроле астро». Дарбi припустила, що лiтери AWD[22 - Англ. «all-wheel-drive».] означали «повний привiд». Старенька модель, судячи зi зношеного покриття. Бруднi подряпини на бамперi. Темно-сiра фарба вiдшаровувалася, утворюючи хрусткi пухирцi. Праворуч Дарбi помiтила тьмянi обриси своiх слiдiв, залишених годину тому. Саме тут це сталося. Саме тут вiдбувся несподiваний поворот нiчних подiй.

А тепер настала ii мить iстини.

Дарбi поставила пластиковий стаканчик у снiг i нахилилася до прямокутних вiкон фургона, напiвпочикрижених лезом повзучого морозу. Вона знову притиснула руки до скла й зазирнула всередину. У фургонi було ще темнiше, нiж уперше. Жодних обрисiв. Жодного руху. Лише темрява, немов заглядаеш до незнайомоi шафи.

Дарбi постукала у вiкно двома пальцями.

– Агов.

Вiдповiдi не було.

– Агов. Тут хтось е? – Дивне вiдчуття – розмовляти з фургоном.

Тиша.

Лише Дарбi Торн, яка стояла тут, наче автомобiльна викрадачка, з кожною секундою почувалася все незручнiше. Вона подумала, чи не скористатися iй лiхтариком на айфонi, але вiн посадить батарею i, що гiрше, свiтитиме так яскраво, як наднова[23 - Зiрка, яка в максимумi спалаху випромiнюе стiльки ж свiтла, як мiльярди зiр разом.]. Якщо раптом Ларс виглядатиме у вiкно, то неодмiнно побачить свiтло.

Вона двiчi бахнула в металевi дверi кулаком саме над калiфорнiйським номерним знаком i зачекала на вiдповiдь. Жодноi активностi всерединi фургона. Взагалi.

Я все це вигадала.

Дарбi вiдступила вiд дверей, вдихаючи холодне повiтря.

– Слуха

сюди, – прошипiла вона хриплим голосом. – Якщо всерединi е хтось, хто потрапив у пастку, – подай якийсь звук зараз же. Або я йду геть. Це твiй останнiй шанс.

Вiдповiдi не було. Дарбi порахувала до двадцяти.

Та маленька ручка менi привидiлася. Ось що сталося.

Тепер, маючи розкiшну можливiсть озирнутися в минуле, вона зрозумiла, чому витратила час на те, аби наповнити пластиковий стаканчик гарячим шоколадом ранiше, в iнформацiйному центрi. Це була ii власна форма заперечення. Так само вона зробила, отримавши минулого вечора есемес вiд Девон, яке пiдiрвало ii свiт: «Подзвони менi у мами рак».

Що вона зробила найперше?

Вона вимкнула мобiльний, накинула куртку i вийшла з гуртожитку. Вона пiшла до студклубу й замовила чизбургер. Вона дивилася, як його передають iй, жирний i розплющений, заплатила 5 доларiв 63 центи зiм’ятою десяткою, знайшла мiсце в безлюдному кафе i двiчi байдуже вiдкусила, а потiм побiгла до туалету й виблювала. Вона кликала Девон просто в кабiнцi, спершись лiктями на вiдбiлену порцеляну, сльози обпiкали щоки.

У нормальностi можна знайти прилисток – якщо зможеш притримуватися ii.

Бiля Ларсового фургона вона продовжувала рахувати.

Вона дiйшла до п’ятдесяти, але досi не побачила жодноi ознаки цiеi уявноi дитини. Логiчно, так? Так само, як до нутра кiсток рацiональнi люди присягаються, що бачили червонi вогники у небi, або примар у дзеркалах, або Бiгфута[24 - Схожий на людиноподiбну мавпу ссавець, який, можливо, водиться в лiсах Пiвнiчно-Тихоокеанського регiону Пiвнiчноi Америки.] в нацiональних парках – Дарбi Торн просто привидiлася дитяча рука всерединi незнайомого фургона, i вона побачила в тому короткому мiражi насильницькi дii. Забагато кофеiну, недостатньо сну.

Це було не кiно. Це було просто реальне життя.

Усе це було лише непорозумiнням, фальшивою тривогою, i Дарбi раптом закортiло повернутися до задушливого центру. Тепер уся компанiя здавалася геть непоганою. Вона спробуе i пограе в карти з Ешлi, можливо, поспiлкуеться з Едом i Сендi. Може, подрiмае на лавцi, доки по радiо не передадуть наступнi подробицi про погоду.

Бо, зрештою, Ларс не був викрадачем дiтей. Так, вiн однозначно був диваком, заiкуватим, iз пошрамованою шкiрою рук, але у свiтi повно дивакiв. Бiльшiсть iз них нешкiдливi. Оскiльки власник цього «астро», вочевидь, також був безпечним, вона набралася мужностi i, притиснувши мобiльний до вiкна фургона, увiмкнула лiхтарик, створюючи слiпучу блакитно-бiлу хвилю. Лише для того, щоб вiдкинути останнi сумнiви й остаточно впевнитися, що нiчого не було…

За склом Дарбi побачила обличчя маленькоi дiвчинки, яка дивилася просто на неi.

Дарбi впустила мобiльний.

Вiн упав боком iй пiд ноги, лiхтарик свiтив на Ванапу, наче маяк, вiдкидаючи на снiг нерiвнi тiнi. Дарбi кинулася до телефону, закриваючи його, склавши руки i намацуючи кнопку.

У фургонi знову настала тиша. Дiвчинка повернулася в темряву.

І знову ж, Дарбi бачила ii лише мигцем. Але пiсля яскравого спалаху, як тодi, коли дивишся на сонце, пiсляобраз[25 - Феномен зорового сприйняття, коли пiсля яскравого спалаху людина продовжуе бачити слiд зображення, навiть якщо об’ект зник iз поля зору.] вiдбився в ii сiткiвцi. Можна було роздивитися деталi. Овальна форма обличчя. Шiсть чи сiм рокiв, сплутане волосся. Широко розплющенi очi, якi вона вiдвела вiд яскравого свiтла. Рот жорстоко заклеений темною стрiчкою, на якiй виблискували соплi. Дитина була за якимись металевими прутами, наче в клiтцi. Як вона й пiдозрювала ранiше. У собачiй клiтцi.

О Господи. Їi рот щiльно заклеений скотчем, i вона зачинена усерединi собачоi клiтки.

Уперше, вiдколи вона вийшла надвiр, Дарбi затремтiла. Здавалося, весь жар покинув ii тiло в одну коротку мить. Усе пiдтвердилося. Усе це було правдою. Усе було так, як вона й пiдозрювала. Усе вiдбувалося насправдi, просто зараз, у яскравих кольорах, на кону було життя маленькоi дiвчинки, i сьогоднi вночi титульний матч вiдбудеться мiж невиспаною студенткою-художницею i злочинцем.

Вона знову пiдвелася.

З дурного розуму знову смикнула заднi дверi фургона. Так само зачиненi. Вона ж це вже знала. Тодi Дарбi пiдiйшла до дверцят iз боку водiя. Вона не думала, а дiяла iнтуiтивно. Лише рефлекси, оголенi нерви. Вона збиралася вдертися до фургона Тхорячого Писка. Збиралася витягти маленьку дiвчинку з цього клятого фургона i сховати у своiй «хондi». Мабуть, у багажнику. Там вона буде в безпецi, так?

Розбити скло буде гучно, i залишаться докази. Натомiсть, Дарбi зазирнула всередину через скло водiя. Передня панель автiвки була завалена квитанцiями, а сидiння – жовтими обгортками вiд гамбургерiв. У пiдстаканнику стояла порожня склянка з-пiд напою «Бiг Галпс». Дарбi здмухнула свiжий снiг i почала шукати защiпку за крижаним склом – е, ось вона. Дякувати Богу за старi автiвки…

Дарбi, обмiркуй усе.

Вона присiла i витягла бiлий шнурок iз правого черевика. Стиснувши зуби, зав’язала посерединi зашморг. Туго затягла, наче мiнiатюрний аркан. Вона вже робила так одного ра

у.

Дарбi, зупинись.

Нiзащо. Вона змела рукою решту снiгу над дверима, збиваючи крижаний наст, i притисла шнурок до верхнього кута. Кiнчиками пальцiв схопила метал i вiдтягла на достатню вiдстань, аби зменшити тиск мiж дверима i рамою. Лише на мiлiметр чи два. Пiвхвилини вовтузiння – i шнурок проскочив усередину та повис за склом.

Зупинися.

Вона не могла. Дарбi обережно повiльно просовувала шнурок, опускаючи зашморг до защiпки. Сталося щось дивовижне – з першоi ж спроби вона накинула аркан на защiпку i вiн лiг навколо неi. Це була найважча частина, останнього разу на неi пiшло сорок п’ять безнадiйних хвилин, але зараз Дарбi дивовижним чином вдалося усе з першоi спроби. Це був багатонадiйний знак, наче Господь був на ii боцi. Вона, звiсно, сподiвалася, що так i було. Сьогоднi iй необхiдна вся можлива допомога.

Їi здоровий глузд досi протестував: «Дарбi, не будь iмпульсивною. Ну вдерешся ти всередину, що далi? Ти не зможеш витягти ii. Не зможеш ховати ii всю нiч у багажнику Блю. Спочатку вiдiйди…»

Нi. Вона могла думати лише про дiвчинку. Те нажахане маленьке личко досi стояло в неi перед очима.

Обмiркуй усе…

Вона потягла шнурок лiворуч, уздовж дверей, i натягла його горизонтально. Зашморг затягнувся на защiпцi, наче петля на шиi. Потiм Дарбi встановила шнурок вертикально, зручно схопилася за нього й почала тягти трохи сильнiше (потягни вона занадто сильно – шнурок зiскочить iз защiпки, i все доведеться починати спочатку), потiм ще сильнiше, вже сильно, шнурок затремтiв вiд напруження, а вона спiтнiла. Защiпка скрипнула, але Дарбi була налаштована рiшуче й не могла зупинитися…

Дарбi, сьогоднi вночi ти помреш.

КЛАЦ.

Дверi розблокувалися.

Їi серцебиття прискорилося, i Дарбi, схопившись за ручку дверей, рвонула iх на себе, i на ii жах, в автiвцi увiмкнулася лампа верхнього свiтла. Слiпучо-яскрава.

***

Ларсон Гарвер побачив свiтло надворi.

Вiн зiгнувся бiля стенду з брошурами, вивчаючи буклет вiд «Колорадо Ейр» i намагаючись визначити, мав iхнiй гвинтокрил позначення R66 чи R44, коли помiтив це. Мерехтiння периферiйним зором. Беззвучний невеликий спалах серед припаркованих автiвок вiдбився у вiкнi. З його фургона.

Вiн вiдчув, як його нутрощi стягнув вузол панiки.

Решта людей у кiмнатi не звернула на це уваги. Ешлi й Ед продовжували грати в карти i чемно обмiнювалися фразами:

– Бубнова дев’ятка?

– От дiдько! Ти мене розкусив.

Ларс затримав подих. З його мiсця погано було видно невiдоме свiтло надворi; це могло бути просто вiддзеркалення. Тож вiн поклав брошуру «Колорадо Ейр» до кишенi – вона приедналася до буклета «Спрiнгз Сiнiк» (Цессна 172) i «Рокi Вiстас» (DHC-3 «Видра»)[26 - У дужках назви лiтакiв.] – i поспiшив до вiкна, витягуючи шию, аби краще бачити…

***

Дарбi знайшла кнопку й вимкнула лампу.

Знову темрява.

От лайно. Вона важко дихала, серце калатало, кров пульсувала в барабанних перетинках. Це було нерозумно. Необачно. Небезпечно. Вона дiяла не думаючи й потрапила в пастку, влаштовану лампою, що вмикалася автоматично пiсля вiдкриття дверей.

Утiм, нiхто цього не бачив. Нiчого страшного, так?

…Так?

У фургонi тхнуло старим потом. Це нагадало iй роздягальню в тренажернiй залi. Шкiрянi сидiння на дотик були липкi. На переднiй панелi стояла модель лiтака. На пiдлозi – море липких пакетiв iз фаст-фуду, крiзь якi було видно застиглий жир. Дарбi намацала центральну консоль i вiдкрила ii – ще бiльше напханого смiття. Вона сподiвалася знайти пiстолет абощо. Вона хотiла вiдкрити бардачок, але розумiла, що в ньому е ще одна лампочка, готова вибухнути, наче граната. Вона не могла знову так ризикувати.

На двернiй панелi Дарбi знайшла внутрiшнi замки.

КЛАЦ-КЛАЦ.

Тепер заднi дверi фургона було розблоковано. Кабiну вiд вантажного вiдсiку вiддiляла металева сiтка, як на сповiдi в католицькiй церквi. Тож Дарбi обережно вилiзла з фургона, прибрала свiй шнурок, затиснула защiпку i м’яко зачинила дверi долонями. З-за капота фургона вона бачила вiкно будiвлi. І до смертi боялася побачити за склом силует Ларса, який роздивлявся, звiдки ж було свiтло, але у вiкнi досi нiхто не з’явився. Було видно лише верхiвку Едовоi голови i трохи плеча Ешлi, якi грали в карти.

Поки що все йшло добре.

Дарбi повернулася й пiшла по своiх слiдах з лiвого боку фургона повз дурного мультяшного лиса, продираючись крiзь замети. Вона поклала шнурок до кишенi джинсiв; зараз не було часу зашнуровувати черевика. Вона пiдiйшла до задньоi частини «астро», схопилася за лiву ручку дверей i вiдчинила iх.

Усерединi сидiла дiвчинка в собачiй клiтцi. Тiй, з решiткою з чорних прутiв, яку можна скласти для зручного зберiгання. Ця клiтка була розрахована на колi, iз замком i дюжиною стяжок. Дiвчинка, згорбившись, стояла навколiшки, бо не мала достатньо простору, аби стояти. Їi крихiтнi пальчики стискали прути, наче грати в тюремнiй камерi. Рот був грубо заклеений скотчем.

Дарбi вiдчула вологий кислий запах. Сеча.

Довгу мить вона не могла говорити. Що можна сказа

и? Для такоi ситуацii немае слiв. Наче набравши повний рот арахiсового масла i проковтнувши його, зрештою Дарбi змогла поворухнути губами i вимовити:

– Привiт.

Дiвчинка уп’ялася у неi широко розплющеними очима.

– Ти… ти в порядку?

Вона похитала головою.

Та невже?

– Я … – Дарбi тремтiла вiд поривiв вiтру, усвiдомлюючи, що не планувала аж так далеко. – Добре, зараз я знiму клейку стрiчку з твого обличчя, аби ти могла говорити зi мною. Гаразд?

Дiвчинка кивнула.

– Може бути боляче.

Дарбi знала, що болiтиме напевно, бо скотч приклеiвся до волосся дiвчинки. Це виявилася чорна iзострiчка. Ларс полiнувався i просто обмотав нею навколо голови дiвчинки. Дарбi простягла руку крiзь прути собачоi клiтки i кiнчиками пальцiв намацала кiнець iзострiчки. Обережно вона вiдклеiла перший шар, потiм другий, i коли дiвчинка самостiйно зняла решту, Дарбi запитала:

– Як тебе звати?

– Джей.

– Ти знаеш чоловiка, який кермуе цим фургоном?

– Нi.

– Вiн викрав тебе?

– Ага.

– З твого будинку? – Дарбi перефразувала: – Зачекай, так, Джей, де ти живеш?

– Фейрбридж Вей, 1145.

– Де це?

– Бiля супермаркету «Костко».

– Нi. Як називаеться мiсто, у якому ти живеш?

– Сан-Дiего.

Вiд цих слiв Дарбi здригнулася. Вона нiколи ранiше не була на пiвденному заходi Штатiв. Ларс, напевно, був у дорозi кiлька днiв iз цiею маленькою дiвчинкою, зачиненою у фургонi. Це пояснюе смiття з фаст-фуду. Очi Дарбi звикли до темряви, i вона детальнiше роздивилася, що було всерединi автiвки – купа килимiв i ковдр, якими накривали клiтку. Фанернi полицi на стiнах, усi порожнi. Склянi пляшки кока-коли дзвенiли на металевiй пiдлозi. Розсипана тирса. Цвяхи. Червона канiстра бензину з чорним горлечком. Пакети з дитячим одягом, хоча Дарбi сумнiвалася, що Ларс хоча б раз перевдягав Джей, вiдколи викрав ii з рiдного мiста. Далеко в Пiвденнiй Калiфорнii.

– Просто поруч iз супермаркетом, – пояснила Джей.

Дарбi помiтила на сорочцi дiвчинки круглий логотип i впiзнала його – кулястий пристрiй iз гри в покемонiв. «Покебол», згадала вона додаток iз айфона, який на короткий час накрив хвилею кампус ii унiверситету.

– А твое прiзвище?

– Нiссен.

– Джей… – Дарбi потрусила круговий замок на дверях клiтки. – Джей – це якесь скорочення?

– Вiд «сойки»[27 - Англ. «jay» та «jaybird».].

– Нi. Вiд повного iменi. Як-от… Джессiка?

– Просто Джей, – сказала дiвчинка.

Джей Нiссен. Сiм рокiв. Зникла безвiсти з Сан-Дiего.

До Дарбi дiйшло – це покажуть у новинах. Вона щойно вдерлася до чужоi машини (уже фактичний злочин) i все, що вона робитиме просто зараз, пiзнiше будуть обговорювати в судi. Адвокати чiплятимуться до кожноi хвилини. Якщо Дарбi виживе, то iй доведеться вiдповiдати за кожне ii рiшення, хороше чи погане. А поки що все, що вона зробила – це запитала у викраденоi дiвчинки iз заклееним ротом, чи вона в порядку.

Дарбi завжди була невправною у спiлкуваннi з дiтьми. Навiть тодi, дуже давно, коли вона няньчила дiтей, iй бракувало материнського iнстинкту. Дiти були лише неохайними агресивними маленькими створiннями, якi виводили ii з себе. Дарбi часто питала себе, як це ii мамi вдалося дати з нею раду, особливо враховуючи те, що вона була незапланованою дитиною.

Їi старша сестра Девон, звiсно, була бажаною. Дорогий первiсток. Але три роки по тому, посеред шлюбу, який геть розпадався, народилася Дарбi. Папери на розлучення, прострочена орендна плата i ранкова нудота. «Я думала, що ти – шлунковий грип», – колись сказала ii мати, криво посмiхаючись. Дарбi нiколи не розумiла, як iй до цього ставитися.

Я думала, що ти – грип.

І пила вiд тебе «Комбiгрип».

Маленька викрадена дiвчинка пiдняла iншу руку, аби схопитися за прути, i Дарбi побачила, що вона замотана. Долоня Джей була герметично обмотана великою кiлькiстю iзострiчки. Занадто темно, аби розiбратися в деталях.

Дарбi торкнулася руки – i Джей рiзко вiдсахнулася.

– Вiн… вiн робив тобi боляче?

– Ага.

Дарбi спалахнула вiд гнiву. Вона не могла в це повiрити – здавалося, нiч iз кожною секундою ставала все жахливiшою, – але заспокоiла голос i запитала, клацаючи зубами:

– Що вiн зробив iз твоею рукою, Джей?

– Це називаеться «жовта картка».

– Жовта картка?

Дiвчинка кивнула.

У головi Дарбi вирували думки – як у футболi[28 - Означае попередження.]?

Джей опустила замотану руку i вiдхилилася назад, клiтка заскрипiла, i Дарбi вiдчула щось, що вкривало кiркою прути. Це лущилося у неi пiд нiгтями i пахло мiддю. Лушпайки засохлоi кровi.

Жовта картка.

Я протистою якомусь психу…

За п’ятдесят футiв вiдчинилися дверi будiвлi i потiм захлопнулися.

Джей застигла.

Кроки швидко наближалися. Крига хрустiла пiд важкими чобiтьми. Дарбi, вагаючись, стояла на мiсцi, нахилившись до «шевроле астро» викрадача дитини, опинившись i не всерединi, i не ззовнi. Боялася рухатися, боялася лишатися. Паралiзована страхом, вона дивилася в широко розплющенi очi маленькоi дiвчинки, а кроки в темрявi ставали все ближчими.

І ще один звук

швидко наближався.

Звук дихання ротом.

21:39

Тiкати чи ховатися?

Ларс наближався до фургона, i Дарбi вирiшила сховатися. Вона залiзла всередину, пiдiбгавши пiд себе ноги, i обережно зачинила за собою дверi – але прищемила рушник.

Його кроки чулися все ближче.

– Чорт…

Вона затягла рушник усередину й тихенько зачинила дверi. Клацнув замок. Тепер вона була замкнена у фургонi злодiя мiж заднiми дверима й собачою клiткою Джей. Дарбi притиснулася якомога нижче до пiдлоги, вигнулася, намагаючись вписатися у тiсний простiр, i вкрилася купою ковдр та грубими килимками. Пiд нею дзвенiли пляшки кока-коли. Задушливий запах собачих ковдр. Дарбi притулилася чолом до холодноi металевоi пiдлоги, а правий лiкоть вигнула за спину. Вона щосили намагалася контролювати дихання, зупинити панiчнi схлипування. Вдихай. Рахуй до п’яти. Видихай.

Вдихай. Рахуй до п’яти. Видихай.

Вдихай. Рахуй до…

Вона почула кроки Тхорячого Писка, який обходив фургон iз правого боку, минаючи мультяшного лиса, озброеного цвяхопiстолетом, i напис «МИ ЗАКІНЧУЄМО РОЗПОЧАТЕ», й проходячи мiж своiм фургоном i ii «хондою». Дарбi почало нудити вiд сумiшi страху й пiдтвердження – якби вона вирiшила втiкати, а не ховатися, вiн би точно помiтив ii. Ларс наближався, тихенько посвистуючи мiж своiх занадто маленьких зубiв, i вона побачила над своею головою у задньому вiкнi його силует, що проходив повз. Вiн зупинився, зазирнув усередину на вiдстанi дванадцяти дюймiв вiд неi, скло запотiло вiд його дихання.

Дарбi зiщулилася.

Якщо вiн вiдчинить дверi – менi гаплик…

Але Ларс не вiдчинив дверей. Вiн попрямував далi, завершуючи коло навколо фургона, i пiдiйшов до дверей з боку водiя. Схопився за ручку. Дарбi почула, як скрипнули дверi на поганих петлях i автiвка накренилася на пiдвiску, коли третя людина нахилилася всередину. Дзвiн ключа вiд машини на його червоному шнурку.

Одним оком, неприкритим ковдрою, обережно, аби не зрушити скляних пляшок пiд собою, Дарбi подивилася на Джей у собачiй клiтцi й пiднесла тремтячий вказiвний палець до своiх уст: «Ш-ш-ш».

Джей кивнула.

На водiйському сидiннi Ларс шмигнув носом, нахилився вперед i вставив ключ у запалення – але не повернув його. Дарбi чула довге, вдумливе дихання. Потiм – тиша. Забагато тишi.

Щось не так.

Вона чекала, вiд тиску у вухах дзвенiло. М’язи живота напруженi. Набряклi легенi тримають повiтря. Тхорячий Писок був темною плямою бiля керма, вiддiлений клiткою, його обриси вiдбивалися в матовому лобовому склi, вкритому снiгом. Вiльним оком Дарбi бачила, що вiн крутив головою. Вiн пiдняв погляд угору, а потiм – праворуч. На лампу верхнього свiтла.

Лампу, яку вона вимкнула.

О нi.

Вона уявила, якi думки вирували у нього в головi. Вiн думав, чому лампа не засвiтилася автоматично, коли вiн вiдчинив водiйськi дверi, як завжди це вiдбувалося. А зараз, що це означае? Що хтось пролiз до його фургона. Що при уважному вивченi змiшаних слiдiв на снiгу цей хтось був досi усерединi фургона, лежав у його заднiй частинi пiд затхлим килимом навахо[29 - Плем’я iндiанцiв.], пiтнiючи i тремтячи у нервовiй панiцi…

Ларс повернув ключ.

Двигун плавно завiвся, i Дарбi з полегшенням видихнула. Ларс нахилився вперед i вiдкоригував вентиляцiю. Встановив обiгрiвач на максимум. Поклав свою шапочку з Дедпулом на передню панель поруч iз моделлю лiтака i зашарудiв пакетами з фаст-фуду.

Дарбi вiдчула рух поруч iз собою. Це Джей тихенько намотувала iзострiчку навколо свого рота. «Розумниця», – подумала Дарбi.

Наступнi двадцять хвилин тривали наче вiчнiсть, поки фургон повiльно наповнювався теплом i вологою. Ларс поставив двигун на холостий хiд i перевiрив радiостанцii. Вiн знайшов лише кiлька рiзних вiдтiнкiв радiоперешкод, повторюваний роботоподiбний голос, що розповiдав про негоду на дорозi, i знову ж таки трикляте «Бiле Рiздво» Бiнга Кросбi.

«Я не втечу вiд цiеi пiснi, – подумала Дарбi. – Мабуть, вона й на моему похоронi гратиме». Дарбi завжди уявляла, що до того часу винайдуть лiтальнi машини. Зараз, лежачи у вологому фургонi викрадача дитини i дихаючи через нiс, вона не була такою впевненою.

Звiсно ж, Ларс прослухав пiсню повнiстю, це означало, що Дарбi також. Вслухавшись у текст, вона оцiнила пiсню ще вище. Дарбi завжди думала, що в нiй було лише про снiг, але йшлося про тугу за домiвкою i палке бажання повернутися туди. Бiнг Кросбi виспiвував, а вона уявляла такого собi бiдного сiльського хлопця, який щойно закiнчив школу, i, скрутившись у крижанiй багнюцi за кордоном, б’еться на чужiй вiйнi, мрiючи про рiдних на батькiвщинi. Вона так розумiла цю частину.

Ймовiрно, Ларс не так заглиблювався у змiст цiеi пiснi. Вiн голосно жував шоколадний батончик. Потiм подлубався у носi й роздивився свою знахiдку у свiтлi лампи. Двiчi перднув. Пiсля другого разу вiн захихотiв i, зненацька розвернувшись, вишкiрився в задню частину фургона, показуючи повний рот крихiтних гострих зубiв. У грудях Дарбi защемiло, а ii серце стиснулося в кулак.

– Пiдiгрiв його для тебе

– сказав вiн.

Ларс дивився в темрявi на клiтку Джей, але й не уявляв, що також дивився просто на Дарбi. На шар тканин, що вкривав ii, i на одне вiльне око. Усе, що потрiбно – лише трохи бiльше свiтла.

Вiн дивиться просто на мене.

Усмiшка Тхорячого Писка зникла. Вiн продовжував дивитися.

«О Господи, вiн мене бачить, – подумала Дарбi, щулячись, вiдчуваючи, наче по ii шкiрi поповзли павуки. – Його очi звикають до темряви i тепер вiн знае, що я тут, i, Господи, вiн збираеться мене вбити…»

Вiн перднув утрете.

Ну, або так.

Цього разу звук був довгий i гучний, i Ларс розреготався. Вiн кричав вiд смiху i бив руками пасажирське сидiння. Вiн був надзвичайно задоволений собою i, задихаючись, звернувся до своеi полонянки:

– Ось… Ах-ха, ось, будь ласка, пердiж для тебе. Гарний i теплий, еге ж, Джей?

Дарбi почула, як зiгнулася стрiчка на ротi Джей, коли та трохи нахилила свою голову. Вона уявила, як дiвчинка дивиться на неi iз виразом «Бачиш, iз чим я маю справу?», закотивши очi.

Потiм смiх Ларса перетворився на кашель. Вологий, булькотливий, наче в нього був синусит[30 - Запалення слизовоi оболонки навколоносових пазух.]. Це пояснювало його дихання ротом.

Ногами Дарбi впиралася у п’ятигалонну канiстру бензину, яку вона бачила ранiше. Тепер поруч iз канiстрою вона помiтила ще один бiлий бутель. У свiтлi приладовоi панелi ледве виднiвся логотип «Клорокс». Мабуть, вiдбiлювач.

П’ять галонiв бензину.

І вiдбiлювач.

Можливо, засоби для прибирання мiсця злочину?

Пiсля того як по радiо прокрутили ще кiлька святкових пiсень («Бабусю збив олень Санти» i «Тиха нiч»[31 - Християнська рiздвяна пiсня.], першiй iз яких вiн пiдспiвував), Ларс вимкнув двигун i поклав ключi в кишеню куртки. На той час у фургонi було близько двадцяти семи градусiв тепла, вiкна в цьому карцерi вкрилися конденсатом. На склi виблискували вологi намистини. Пiд задушливою ковдрою, через пiт i снiг, що танув, шкiра Дарбi стала липкою. Рукава прилипли до зап’ясткiв, ii балахон був просякнутий потом.

Ларс вискочив iз фургона, натягнув свою шапочку i знову подивився на лампу верхнього свiтла. Вiн досi не розумiв, що з нею сталося. Але потiм розвернувся, востанне промовисто перднув, помахав дверима, заганяючи повiтря усередину до Джей (i Дарбi), i пiшов геть.

Дарбi слухала, як його кроки поволi зникають. Потiм вона почула, як удалинi вiдчинилися дверi будiвлi й гучно зачинилися.

Тиша.

Джей зняла iзострiчку з рота.

– Вiн часто пердить.

– Я помiтила.

– Гадаю, це через бургери.

Дарбi скинула шорстку ковдру з плечей, прибираючи вогке волосся з обличчя. Вона ударом вiдчинила заднi дверi фургона i вибралася назовнi. Наче втеча з сауни. Їi взуття промокло, носки усерединi хлюпали, а на правому черевику досi бракувало шнурка.

– Вiн до всього додае соус ранч[32 - Популярний американський часниковий соус на основi маслянки.], – провадила Джей. – У вiконцi для замовлень вiн просить його цiлу упаковку, нiби щоб умочати туди картоплю фрi, але це брехня. Вiн просто виливае його на…

– Зрозумiло. – Дарбi не слухала. Пронизливий холод пiдбадьорив ii. Наче скинула п’ятдесят фунтiв светрiв. Вона знову почувалася рухливою i живою. Знала, що мусить дiяти, але не розумiла, як. Вона вiдiйшла назад, дiстала айфон i зробила двi свiтлини.

Джей, не клiпаючи, трималася заляпаними кров’ю пальцями за прути клiтки.

– Будь обережна.

– Буду.

– Пообiцяй, що будеш обережна…

– Обiцяю.

Дiвчинка простягла Дарбi неушкоджену руку. Спочатку вона подумала, що це рукостискання, чи присяга на мiзинцях, чи якесь iнше напiвзабуте дiйство з ii власного дитинства, але тодi Джей поклала щось на долоню Дарбi. Щось маленьке, металеве, холодне, як кубик льоду.

Куля.

– Я знайшла ii на пiдлозi, – прошепотiла Джей.

Куля виявилася легшою, нiж Дарбi собi уявляла, наче притуплена крихiтна торпеда. Дiвчина перекочувала ii в долонi, рука тремтiла, Дарбi ледь не впустила кулю. Насправдi, це не було несподiванкою, а лише похмурим пiдтвердженням найгiршого сценарiю подiй.

Звiсно, в Ларса е зброя.

Звiсно.

Вона мала здогадатися. Це ж Америка, де пiстолети е у копiв i грабiжникiв. Де, за словами НСА[33 - Нацiональна стрiлецька асоцiацiя – некомерцiйна асоцiацiя в США, яка об’еднуе прихильникiв права громадян на зберiгання i носiння вогнепальноi зброi], едине, що зупинить поганого хлопця зi зброею – це хороший хлопець зi зброею. Банально, але до бiса правдиво. Дарбi нiколи ранiше не торкалася зброi, не кажучи вже про пострiли, але просто зараз вона б вiддала душу, аби мати пiстолет.

Дарбi усвiдомила, що Джей досi дивиться на неi.

Зазвичай вона ненавидiла говорити з дiтьми. Щоразу, опинившись у пастцi зi своiми племiнниками чи молодшими братами i сестрами своiх друзiв, вона завжди ставилася до них, як до менших, тупiших дорослих. Але тепер iй було легко. Дарбi не потрiбно було панькатися. Вона серйозно ставилася до кожного слова i переформулювання послабило б iхню просту силу:

– Джей, обiцяю, я витягну тебе звiдси

Я врятую тебе.

22:41

Дарбi не бачила свого батька одинадцять рокiв, але як подарунок на закiнчення школи два роки тому вiн надiслав iй мультитул. Що смiшного? На листiвцi було привiтання iз закiнченням унiверситету.

От невдача, еге ж?

Але подарунок був непоганий. Червоний швейцарський армiйський нiж, що розкладався пiвколом – штопор, кусачки, пилка для нiгтiв. І, звiсно, дводюймове серейторне лезо. Вона лише раз користувалася ним, коли вiдкривала пластикову упаковку, в якiй були новi навушники ii сусiдки, i вiдтодi забула про нiж до кiнця навчання. Вона зберiгала його в бардачку Блю.

Тепер вiн лежав у ii заднiй кишенi. Наче тюремна заточка.

Дарбi сидiла на кам’янiй стiйцi з кавою, спершись спиною об зачиненi жалюзi й пiдiбгавши ноги до грудей. З цього мiсця вона бачила всю кiмнату – Ед i Ешлi закiнчували свою мiльйонну гру в карти, Сендi читала книжку, а Ларс стояв на своему мiсцi, охороняючи дверi.

Із заднього сидiння своеi «хонди», з-пiд аркушiв рисового паперу для фротажу надгробкiв вона дiстала синю ручку й один зi своiх унiверситетських блокнотiв. Зараз вiн лежав у неi на колiнах.

На першiй сторiнцi були закарлючки. Абстрактнi форми, заштрихованi тiнi.

Друга сторiнка – знову закарлючки.

Третя сторiнка? Обачно захищена вiд поглядiв, Дарбi зробила, ймовiрно, найкращий свiй ескiз людського обличчя. Вiн був майже бездоганний. Вона вивчила Ларса, кожен дюйм його сутулостi. Його свiтлий пушок, неправильний прикус, пiдборiддя у вуграх i опущене чоло. Виражена V-подiбна лiнiя волосся. Вона навiть зобразила туманний погляд. Малюнок стане полiцii у пригодi; може, його навiть покажуть у ЗМІ, аби допомогти пошуку. Також Дарбi знала марку й номер фургона. Плюс розмита свiтлина викраденоi з Сан-Дiего дiвчинки. Вона чудово виглядатиме на каналi «CNN», розiрве сорокадюймовi рiдкокристалiчнi телевiзори по всiй краiнi.

Але чи цього достатньо?

Сьогоднi iхати було неможливо, але завтра вранцi, коли прибудуть снiгоприбиральнi машини i вiдкриють рух на хребтi Бекбон, Ларс iз Джей поiдуть геть. Навiть якщо Дарбi вдасться одразу ж зателефонувати до 911, полiцiя прибуде на мiсце, де його бачили востанне. Можливо, його спiймають, а можливо, й нi. У нього буде достатньо часу, аби прослизнути повз випадковi полiцейськi автiвки i зникнути, розчинившись у свiтi, i це стане смертним вироком для семирiчноi Джей Нiссен, сойки, пташки, хай там як ii звуть.

Згiдно з регiональною картою на стiнi, Колорадське шосе номер сiм бiля перевалу перетинали двi магiстралi. До того ж на пiвнiч, наче вена, розпростерлося мiжштатне шосе. Їхав би Ларс на захiд чи на схiд, у будь-якому разi вiн мав багато шляхiв вiдступу. Роздивившись мапу уважнiше, Дарбi виявила, що зона вiдпочинку Ванапа (Маленький Диявол) була за двадцять миль вiд них. А ця, в якiй усi вони застрягли, насправдi називалася Ванапанi. Першого разу вона просто неправильно прочитала карту. Вони були ще на двадцять миль далi вiд цивiлiзацii.

Із мови паютiв Ванапанi перекладалася як «Великий Диявол».

Звiсно, так i було.

Дарбi також досi тримала в кишенi кулю. У жiночому туалетi у свiтлi зелених флуоресцентних ламп вона роздивилася ii. Тупий нiс кулi був розщеплений чотирма поперечними розрiзами, нанесеними умисно з невiдомоi причини. На iншому боцi, на латунному днi був вибитий напис: 45 AUTO FEDERAL. Дарбi чула в кiно про копiв, про пiстолети сорок п’ятого калiбру. Але страшно було подумати, що просто зараз в однiй кiмнатi з нею, саме такий пiстолет був пiд Ларсовою курткою. Лише за кiлька футiв вiд неi.

Протягом години Дарбi вiдчувала це всерединi, але, зрештою, дiйшло й до мозку. Опису пiдозрюваного i розмитоi, зробленоi похапцем свiтлини недостатньо. Для ЗМІ, аби зробити з неi героiню, якщо все завершиться добре, – так, а для того, щоб гарантувати порятунок Джей, – нi.

А згодом, якщо копи не знайдуть Ларса, що вона скаже батькам нещасноi дiвчинки? Шкода, що ваша дитина померла, але я телефонувала до полiцii i записала номер машини й усе передала до вiдповiдних каналiв. Я навiть картинку намалювала.

Нi, вона мусила дiяти.

Тут. Сьогоднi вночi. У цiй маленькiй заснiженiй зонi вiдпочинку. Вона мае власноруч зупинити Ларса, перш нiж на свiтанку приiдуть снiгозбиральнi машини.

Якось та дiяти.

Ось яким був ii план.

Вона зробила ковток. Це був ii третiй стаканчик, гiрка й чорна кава. Дарбi завжди подобалися стимулятори – чашечки еспресо, «Ред Булл» i купа iнших енергетичних напоiв, таблетки з кофеiном. «Аддералл»[34 - Препарат для лiкування синдрому порушення активностi та уваги, для стимуляцii розумовоi дiяльностi та як допiнг. В Украiнi не зареестрований.] ii сусiдки. Будь-що для стану легкоi ейфорii. Чисте ракетне паливо для ii картин, намальованих олiйними фарбами i пастеллю. Антидепресанти – алкоголь, трава – були ворогами. Дарбi вiддавала перевагу життю з широко розплющеними очима. Бiгти, мчати – бо якщо нiколи не зупинятимешся, нiщо не впiймае тебе. І дякувати Богу за цей кофеiновий копняк, бо сьогоднi вона вс

нiч мае бути насторожi.

Над регiональною картою Дарбi помiтила старий стрiлочний годинник. Із Гарфiлдом[35 - Товстий рудий кiт, герой однойменного мультфiльму.]. У центрi циферблата вiн залицявся до рожевоi кiшки – Арлiн – iз обтрiпаним букетом квiтiв. Годинникова стрiлка показувала майже пiвнiч, але Дарбi знала, що вiн на годину спiшить. Хтось не перевiв його на зимовий час.

Ще не було навiть одинадцятоi.

Якщо помiркувати, вона не знала, що саме ii дратувало бiльше – те, що часу не вистачало чи навпаки, його було забагато. Завершивши свiй ескiз (вiдтiнивши випуклiсть на його чолi, що нагадувала людський ембрiон), Дарбi помiтила, що Ларс почав контактувати з рештою людей. Принаймнi тепер динамiка групи трохи збiльшилася. Ешлi показував Ларсу й Еду картковий фокус, який вiн називав «мексиканський переверт». З того, що Дарбi почула, виходило, що ви перевертаете карту за допомогою iншоi, яку тримаете в руцi, але насправдi ви мiняете iх мiсцями. У всiх на очах. Ларс був захоплений цим маневром, а Ешлi, здавалося, радiв, отримавши глядачiв.

– То ось чому ти постiйно вигравав, – промовив Ед.

– Не переймайся. – На обличчi Ешлi зблиснула посмiшка корисливого торгаша, i вiн пiдняв руки вгору. – Я перемiг тебе чесно й справедливо. Утiм, не хочу хизуватися, але одного разу я виборов срiбло у змаганнях зi сценiчноi магii.

Ед пирхнув.

– Правда?

– Ага.

– І це щось означае?

– Звiсно, це щось означае.

– Друге мiсце?

– Трете, насправдi. – Ешлi перетасував карти. – Дуже дякую.

– Ти одягав смокiнг?

– Мусив.

– І який зараз стан речей на ринку працi для чарiвникiв-срiбних медалiстiв?

– Приголомшливо поганий. – Ешлi вiдклав карти, перекинувши iх, i вони затрiскотiли. – Тож я пiшов навчатися бухгалтерськоi справи. І скажу – ось де справжня магiя.

Ед зареготав.

Ларс слухав iхню розмову, його губи з пушком були стуленi, i тепер вiн скористався цiею паузою, аби долучитися до розмови:

– То цей, як воно… е-е-е, магiчнi фокуси справжнi?

Хуртовина надворi стала сильнiшою. Вiкно скрипiло вiд натиску поривiв вiтру. Ешлi, посмiхаючись, глянув на Еда (Чи iснуе магiя? Справдi?), i Дарбi помiтила, що вiн вирiшуе, чи вiдповiсти прямо, чи вдатися до невеличкого сарказму за рахунок озброеного викрадача дитини.

Не роби цього, Ешлi.

Вiн розвернувся до Ларса.

– Ага.

– Справдi?

Ешлi вишкiрився ще ширше.

– Абсолютно.

Дарбi вiдчула, як у ii шлунку зростае тремтячий вир страху. Наче стати свiдком митi перед автокатастрофою. Вереск заблокованих шин, непохитний рух по iнерцii: «Ешлi, зупинися. Ти не уявляеш, iз ким говориш…»

– То магiя реальна? – прошепотiв Ларс.

Зупинись-зупинись-зупинись…

– О, та все реальне, – вiдповiв Ешлi, скориставшись цим. – Я можу впливати на час i простiр, дiставати сюрпризи з рукавiв, викликати у людей хибнi спогади. Я можу обдурити смерть. Можу ухилятися вiд куль. Ларсе, брате мiй, я чарiвник i можу…

– Ти знаеш, як розрiзати дiвчину навпiл? – рiзко запитав Ларс.

У кiмнатi стало тихо. Вiд вiтру знову скрипнуло вiкно.

Дарбi опустила погляд униз i вдала, що знову щось малюе своею синьою ручкою, але розумiла з тремтячим жахом – вiн через усю кiмнату дивиться на неi. Ларс, викрадач дитини з похилим пiдборiддям у шапочцi з Дедпулом iз дитячим захопленням магiчними фокусами, дивився просто на неi.

Ешлi завагався. У його машинi нiсенiтниць закiнчилося пальне.

– Я… е-е-е, ну…

– Ти знаеш, як розрiзати дiвчину навпiл? – знову нетерпляче запитав Ларс. Той самий тон, така сама iнтонацiя. Вiн говорив, а його очi все ще були прикутi до Дарбi:

– Ти розумiеш, про що я. Кладеш ii до великоi дерев’яноi коробки, як труна, а потiм ти… а, розпилюеш ii пилкою?

Ед дивився у пiдлогу. Сендi опустила книжку.

Знову: «Ти можеш розпиляти дiвчину навпiл?»

Пальцi Дарбi мiцно стиснули ручку. Колiна пiдтягнулися ближче до грудей. Тхорячий Писок стояв десь за десять футiв вiд неi. Вона думала – якщо вiн полiзе до куртки по пiстолет, чи зможе вона дiстати з кишенi швейцарський нiж, витягти серейторне лезо i перетнути кiмнату так швидко, аби вдарити ним його в горло?

Дарбi поклала праву руку на стiйку. До стегна.

Ларс знову запитав, уже голоснiше:

– Ти можеш розпиляти дiвчину…

– Можу, – вiдповiв Ешлi. – Але якщо вона виживе – то отримаеш золоту медаль.

Тиша.

Це було не дуже смiшно, але Ед видавив iз себе смiшок.

Сендi також засмiялася. І Ешлi. Ларс закинув голову, наче мав пропустити жарт крiзь часовий механiзм свого мозку – i зрештою здався, зареготавши разом з усiма. Кiмната гримiла вiд смiху. Дзвiн у стисненому повiтрi – i мiгрень Дарбi повернулася. Вона хотiла зажмуритися.

– Бач, у мене було срiбло, – додав Ешлi, – не золото…

На наступнiй хвилi неприродного смiху Ларс, досi широко посмiхаючись, розстiбнув куртку i потягнувся до чогось на стегнi. Дарбi схопила ножа в кишенi – але вiн лише поправляв свiй ремiнь.

Господи Ісусе. Було близько.

Однак вiн швидко рухався. Якщо справдi полiзе по зброю, усвiдомила Дар

i, то повбивае всiх у цiй кiмнатi. Ларс лише здавався незграбним i млявим – доки вiн не здивуе вас i не завдасть удару.

– Золота медаль, – хихотiв вiн, затягуючи ремiнь над своiм щуплим задом i тицяючи пальцем в Ешлi. – Менi подобаються його жарти. Вiн веселий.

– О, зачекай, – вiдповiв Ешлi. – Скоро це тебе дратуватиме.

Коли фальшивий смiх змовк, Дарбi виявила ще дещо. Дрiбниця – але щось дуже тривожне було в тому, як викрадач смiявся. Вiн здавався надто настороженим. Звичайнi люди клiпають очима i втрачають пильнiсть. Але не Ларс. Його обличчя смiялося, а очi дивилися. Вiн розглядав присутнiх, його зiницi блукали кiмнатою, холодно оцiнюючи iх, поки вiн демонстрував рот iз гострими зубами.

«Це – вишкiрене тупе обличчя зла, – усвiдомила Дарбi. – Це обличчя чоловiка, який викрав маленьку дiвчинку з ii будинку в Калiфорнii».

Свiтло замерехтiло. Напад крижаноi темряви. Усi пiдвели погляд на флуоресцентнi лампи, але коли вони увiмкнулися i кiмната знову наповнилася свiтлом, Дарбi продовжила вивчати щетинисте обличчя Ларса.

Ось кому я протистою.

***

Посеред глупоi ночi iснуе час, коли сили зла вважаються найсильнiшими. Вiдьомська година, так називала його мати Дарбi, з легким магiчним завиванням у голосi.

Це третя година ночi.

Ймовiрно, так диявол глузуе зi Святоi Трiйцi. Зростаючи, Дарбi поважала цей забобон, але насправдi нiколи не вiрила в нього – як певний час доби може бути злiшим за iнший? Однак у дитинствi, коли б вона не прокидалась вiд нiчного кошмару, задихаючись i пiтнiючи, одразу дивилася на телефон. І от лихо – завжди було близько третьоi години ночi. Кожний раз, який вона могла запам’ятати.

Коли iй наснилося, як на уроцi суспiльствознавства в сьомому класi iй перехопило подих i вона виблювала бiлих тридюймових личинок, що звивалися на партi?

О 03 : 21 ночi.

Коли iй наснилося, як чоловiк простежив за нею, коли вона йшла до супермаркету, пiдсвистуючи iй, а потiм загнав Дарбi в кут у туалетi, дiстав крихiтний пiстолет i вистрелив iй у потилицю?

О 03 : 33 ночi.

Коли iй наснилося, як високий привид – сивоволоса жiнка у квiтчастiй спiдницi з подвiйними суглобами, що згиналися назад, як заднi собачi лапи, влазила у вiкно спальнi Дарбi, напiвплаваючи, напiвкрокуючи, невагома й неземна, наче пiдводна iстота?

Саме о 03 : 00.

«Вiдьомська година, – казала ii мати, запалюючи одну з жасминових свiчок. – Коли демони наймогутнiшi».

Потiм вона для ефекту рiзко закривала запальничку – клац.

Тут i зараз, у зонi вiдпочинку Ванапанi, була лише одинадцята година, але Дарбi досi уявляла, як темрява збираеться в кiмнатi разом iз нею, разом iз усiма. Щось свiдоме скупчувалося в тiнi, нетерпляче чекаючи на насилля.

Дарбi ще не вирiшила, як нападе на Ларса.

Вона вже вивчила план поверху центру вiдвiдувачiв. Простий, але повний важливих деталей. Прямокутне головне фойе з двома туалетами для чоловiкiв та жiнок, старими питними фонтанами i зачиненою пiдсобкою iз написом ЛИШЕ ДЛЯ ПРАЦІВНИКІВ. Кам’яно-цементна кавова стiйка за захисними жалюзi. Єдинi доволi помiтнi дверi на скрипучiй петлi. Одне широке вiкно з видом на парковку, напiвзметене снiгом, що нанiс вiтер. І маленьке трикутне вiкно у кожному з туалетiв, пiд стелею, близько десяти футiв вiд пiдлоги. Наче тюремне вiконечко, тiльки без грат. Дарбi запам’ятала це, бо вiконця здавалися такою деталлю, про яку iншi могли забути.

Ззовнi була наче геть iнша планета. Хмари поглинали мiсячне сяйво. Температура впала до майже мiнус дев’ятнадцяти, згiдно з ртутним термометром, що висiв на вулицi. Кучугури снiгу пiдiймалися до вiкна i все ще збiльшувалися. Пронизливi пориви вiтру розбивали навалу сухих снiжинок, що билися об скло, наче галька.

– Я би не вiдмовився зараз вiд глобального потеплiння, – промовив Ед.

– Глобальне потеплiння – це вигадка. – Сендi перегорнула сторiнку.

– Я просто кажу, дякувати Богу, що ми всерединi.

– Це точно, – промовив Ешлi, кивнувши головою в тому напрямку, де стояв Ларс, – доки когось не зачинять у дерев’янiй коробцi й не розпиляють навпiл.

Тхорячий Писок повернувся до дверей i копирсався у стiйцi з брошурами. Дарбi не могла сказати напевно, чи почув вiн жарт Ешлi. Вона хотiла, аби останнiй перестав спокушати долю. Ця ситуацiя не зможе триматися ще вiсiм годин. Рано чи пiзно Ешлi наскочить на словесну мiну.

А потiм на зброю.

Ось до чого дiйде сьогоднiшня нiч. А з висновкiв Дарбi ця зона вiдпочинку була така ж безпечна, як дитячий садок. На кавовiй стiйцi – тiльки пластиковi виделки й ложки. Одноразовi тарiлки i брунатнi серветки. Комiрчина для прибиральникiв – зачинена. Нi ломикiв, нi ракетниць, нi гострих столових ножiв. Їi найкращим варiантом наступальних дiй, на жаль, було дводюймове серейторне лезо на червоному мультитулi. Дарбi поплескала по кишенi джинсiв, впевнюючись, що вiн досi там.

Чи може вона вдарити ним Ларса? Що важливiше, чи це взагалi зупинить його? Вона не знала. Це важко було назвати зброею, яка може пробити грудну клiтку. Дарбi мае захопити Ларс

зненацька i встромити ножа точнiсiнько у м’яку плоть його горла або очей. Часу на вагання не було. Дарбi знала, що таке можливо, але це був не зовсiм ii план А.

«Трiснутий цемент пiд стiйкою, – згадала вона. – Хиткий камiнь».

Вiн може стати у пригодi.

Дарбi пiдвелася i попрямувала до кавовоi стiйки, вдаючи, що наповнюе ще один пластиковий стаканчик. Коли нiхто не дивився, вона пiдняла праву ногу, встановила ii на хиткий камiнь i нахилилася вперед. Трохи натиснула, потiм сильнiше, ще сильнiше – приховуючи шум, вовтузячись iз графином кави, – поки камiнь не вивiльнився i не клацнув об пiдлогу. Ларс, Ед та Ешлi не помiтили цього, а Сендi на коротку мить пiдвела погляд, а потiм повернулася до книжки.

Коли очi жiнки знову занурилися в читання, Дарбi пiдняла камiнь. Вiн був трохи менший вiд хокейноi шайби, гладенький i яйцеподiбний. Достатньо великий, аби вибити кiлька кривавих зубiв, або для важкого удару. Дарбi поклала холодний камiнь до кишенi й повернулася на свое мiсце на лавцi, подумки перераховуючи предмети.

Дводюймовий нiж.

Камiнь середнього розмiру.

Одна куля 45-го калiбру.

«Менi знадобиться допомога», – зрозумiла вона.

Звiсно, вона може спробувати схопити Ларса власноруч. Здивувати його, завдати удару, витягти пiстолет з-пiд його куртки i тримати його на мушцi до приiзду снiгоприбиральних машин на свiтанку. А якщо все покотиться пiд три чорти, вона припускала, що буде морально готова вбити його. Але зробити це просто зараз, самотужки, було би безвiдповiдально. Вона мае подiлитися своiм вiдкриттям iз кимось iз присутнiх тут, на випадок, якщо Ларсу вдасться перемогти й тихенько сховати ii тiло без вiдома iнших. Вона не зможе врятувати Джей, якщо ii першою вб’ють.

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

1

Американський спiвак i актор кiно. (Тут i далi прим. пер.)

2

«White Christmas» – рiздвяна пiсня, яку вперше виконав Бiнг Кросбi, одна з найвiдомiших у ХХ ст.

3

Мiстечко в штатi Колорадо.

4

Мiсто в штатi Колорадо.

5

Енергетичний безалкогольний напiй.

6

Рок-гурти, якi грають у жанрах горор-панк та альтернатива.

7

Найбiльше мiсто в штатi Колорадо.

8

«Colorado Department of Transportation» – департамент транспорту Колорадо.

9

Мiсто в штатi Юта.

10

Американський вiйськовий, мисливець на бiзонiв, перший шоумен Америки.

11

Група американських iндiанцiв.

12

Рiзновид покеру.

13

Вiчнозелена хвойна рослина.

14

Персонаж комiксу.

15

Банка, до якоi люди кладуть грошi за кожну лайку, аби позбутися звички вживати ненормативну лексику.

16

Переклад І. Огiенка.

17

Сайт електронних оголошень.

18

Сердитий, дратiвливий чи зневажливий вираз обличчя, що виникае несвiдомо, особливо в станi спокою.

19

Столиця штату Юта.

20

Англ. «Found on road, dead» – з перших лiтер складаеться назва марки «Ford».

21

Вид живопису, в якому картину великого розмiру доповнено бутафорським предметним планом.

22

Англ. «all-wheel-drive».

23

Зiрка, яка в максимумi спалаху випромiнюе стiльки ж свiтла, як мiльярди зiр разом.

24

Схожий на людиноподiбну мавпу ссавець, який, можливо, водиться в лiсах Пiвнiчно-Тихоокеанського регiону Пiвнiчноi Америки.

25

Феномен зорового сприйняття, коли пiсля яскравого спалаху людина продовжуе бачити слiд зображення, навiть якщо об’ект зник iз поля зору.

26

У дужках назви лiтакiв.

27

Англ. «jay» та «jaybird».

28

Означае попередження.

29

Плем’я iндiанцiв.

30

Запалення слизовоi оболонки навколоносових пазух.

31

Християнська рiздвяна пiсня.

32

Популярний американський часниковий соус на основi маслянки.

33

Нацiональна стрiлецька асоцiацiя – некомерцiйна асоцiацiя в США, яка об’еднуе прихильникiв права громадян на зберiгання i носiння вогнепальноi зброi

34

Препарат для лiкування синдрому порушення активностi та уваги, для стимуляцii розумовоi дiяльностi та як допiнг. В Украiнi не зареестрований.

35

Товстий рудий кiт, герой однойменного мультфiльму.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить