Йдучи дорогами життя…
Олександр Васильович Афонiн

Сафарi
Олександр Афонiн – людина, вiдома в Украiнi своiми науковими статтями та полемiчними публiкацiями, в яких розглядаеться роль книги у формуваннi людськоi особистостi, стосунки украiнськоi влади й книжкового середовища. Водночас вiн е автором шести збiрок поезiй, що вийшли друком у видавництвi «Фолiо» та отримали схвальну оцiнку читачiв. Олександр Афонiн не пише вiршi, вiн живе вiршами. Викликае здивування, як у прозi нашого буття, серед тiеi непростоi i проблемноi щоденноi роботи, яку вiн виконуе як президент Украiнськоi асоцiацii видавцiв i книгорозповсюджувачiв, йому вдаеться вiдшукати поетичне слово, щоб описати своi по-юнацьки щирi вiдчуття такого мiнливого i такого неосяжного свiту природи i людей. Читаючи його поезiю, мимоволi починаеш дивитися на свiт його очима i перейматися його емоцiями. Мабуть, тому поцiновувачi поетичних творiв Олександра Афонiна сприймають його поезiю як духовнi лiки вiд буденностi життя.

Олександр Афонiн

Йдучи дорогами життя

Зацвiла в городi бузина…

* * *

Небо нiчне вiтри вимили нинi так чисто!
Сяе зiрками безмежна його глибина.
Чи то весна одяглася в зiркове намисто?
Перший свiй день вiдгуляла сьогоднi вона.
Залишки снiгу зiгнала зi схилiв Днiпрових
І пронеслася веселим, гарячим конем.
Вражень ще бiльше весна подаруе чудових
Завтра разом з ясним сонцем освяченим днем.

* * *

Ще ночi досить прохолоднi,
Хоча вже, звiсно, не зима.
Похмурим день мав буть сьогоднi,
Та зранку хмар iще нема.
Ще небо тiшить синявою
І сяе сонцем далина,
Та досi не в ладах з собою
Примхлива дiвчина-весна.
Вiд неi можна все чекати:
Дощi, морози i снiги…
Я ж хочу нинi побажати
Вам всiм здоров’я i снаги!

* * *

Нiч свiтла i якась казкова,
Хоча й не свiтять лiхтарi,
Та мiсяця великий човен
Пливе по небу угорi.
Серед зiркового намиста
Шукае новi береги
І заливае сяйвом чистим
Все, наче повiнь, навкруги.
Далеко вiн вiд цього свiту,
Тому й не може зрозумiть,
Як можуть люди в ньому жити
І так страшенно не любить…

* * *

Початок свiй усе у свiтi мае:
Життя, рiка… навiть шкiльний урок.
Тому й не дивно, що не уявляю
Весни початок, але… без жiнок.

Якщо не жiнка весну народила,
То звiдки сонце, й синi небеса,
І ця шалена життедайна сила,
Ця неземна, чаруюча краса?

Не можна жiнку й весну роз’еднати
«Творцям» в угоду нашого буття.
Весна одвiчна, як i жiнка-мати.
Вони дарують нам усiм життя.

Хай полiтичнi вiтри десь там вiють,
Та облiтають вашi береги.
Ви – нашi весни, щастя i надiя.
Зi святом вас, коханi й дорогi!

* * *

Я хочу в лiс – як до земного раю,
В хатинку з терпким запахом сосни,
Туди, де весну серцем вiдчуваю
І де завжди солодкi й свiтлi сни.
Де день i нiч весною вже сповитi,
І вечiр з ранком схожi, мов брати.
Лiс весняний… Чи краще е щось в свiтi?
Ми – свiт один з ним, а не два свiти.
Я розчинюся в свiтанковiй тишi
І соком пiднiмусь до верховiть,
Де гiлочка в рожевiм небi пише:
«Прийшла весна, i варто далi жить!»

* * *

А нiч i зовсiм мов не весняна,
І вiтер в щоки «лiпить», як руками…
Гiлки дерев iз темного вiкна
Примерзлий цвiт простягують до рами.
І в скло шкребуть, мов просяться ввiйти,
Бо третя нiч на зимну дуже схожа…
Навiщо знов холоднi цi свiти
В час весняний привiв Великий Боже?
Чи то ми щось знов скоiли не те,
І холод – за грiхи для нас спокута?
Три днi на сходi, й в центрi снiг мете,
Ще й кромсають дерева вiтри люто…
За що, скажи, караеш, Боже, нас?
Бо i молитись вже немае сили.
Чи то такий нам випав долi час,
Чи то й насправдi ми так нагрiшили?

* * *

Может, солнца по улицам волны
Уже завтра покатит весна,
Ветер марта, душистый и вольный,
Выгнет штору в проеме окна.
Белой тюли трепещущий парус
Радость снова разбудит в груди…
Ведь надежда у нас-то осталась,
Хоть и так далеко… впереди.

* * *

Похмурий день, похмура нiч…
Я знов з думками вiч-на-вiч.
Вони, як зграя вовкулак,
Щонiч готовi до атак,
Щоб на шматки порвати сни…
Нiщо iм радощi весни,
Їi вже впевнена хода
І життетворная вода,
Що так пiднесено спiва
Надii, з року в рiк, слова
І обiця щасливi днi…
Чи то здаеться так менi?
Думки похмурi розжену
І буду слухати весну…
Й до вас нехай приходять сни.
Спiвзвучнi з пiснею весни.

* * *

День сонце щедро нинi роздавав
І розсипав промiння, мов намисто.
Вiд нього задзвенiло сонне мiсто,
Немовби на цимбалах хтось заграв.

Й пiд небо зафарбованi в блакить
По вулицях дзвiнкi помчали хвилi…
Довкола люди миттю стали милi,
Всi якось подобрiшали на мить.

Мабуть, здалося iм, що в небуття
Всi негаразди вже пiшли й печалi,
І сонцем вщерть залитi синi далi
Щасливе обiцяють лиш жи

тя…

А якщо й справдi буде саме так?
Бо навеснi ж збуватись мають мрii!
День, що минув, подарував надiю.
А може, це вiд Бога добрий знак?

* * *

Ганяе вiтер зранку хмари
Похмуро-сiрi дощовi
Й збива iх, мов овець, в отару
У небi, а не на травi.

Лиш зрiдка сонечко привiтне
Помiж отар тих прогляда.
І все ж весна, хоча й не квiтне
Ще рясно поросль молода.

Та свiжа зелень «запушила»
Всi сквери й парки навкруги.
Щодень весна вже входить в силу
І розмивае береги.

Нам почекати трошки треба.
Нехай ще кiлька днiв мине,
І пiд весни блакитним небом
Квiтуча хвиля в свiт плесне.

* * *

День промайнув. А я i не помiтив,
Що нiч давно пануе у дворi.
Що ж, буду спать, хоча у вiкна свiтять
Веснянi зорi, наче лiхтарi.
Ох, веснянi цi чарiвницi-ночi!
Люблю я вас й цiную кожну мить.
Й хоч вiк не той, i спати хочуть очi,
А серце, як i в юностi, не спить.

* * *

Ой, як люблю, люблю ii одну!
І в свiтлий дощ, й в зiгрiтий сонцем ранок.
Яке ж то щастя, вийшовши на ганок,
Зустрiть найкращу дiвчину – Весну!
І обiйняти за тендiтний стан
Й разом злетiти в неба синi далi,
Туди, де лише радiсть без печалi,
Та ще кохання неземний дурман.

* * *

Встречай улыбкою рассвет!
Начало дня – это прекрасно!
Коль Бог нам дарит этот свет,
То, вероятно, не напрасно.
Понять, увидеть, ощутить,
Прочувствовать его нам надо,
Чтобы понять, что право жить —
То величайшая награда!
Увидеть неба синеву,
Услышать птиц весенней ранью,
Упасть в зеленую траву…
Не это ли за счастья гранью?
Да, есть проблемы бытия,
И путь судьбы порою зыбкий,
Но будет светлой жизнь твоя,
Коль начинаешь день с улыбки.

* * *

Твоi очi такi зеленi,
Бо вони iз трави в росi.
Поцiлунок – мов сiк iз клена…
Я вклоняюсь твоiй красi!
Твоя пристрасть така нестримна,
Й зовсiм юнi з тобою ми.
Весно-весно, моя царiвно,
Поцiлуй мене й обнiми.

* * *

Моiй малiй Батькiвщинi та моiм землякам-вiльчанцям присвячуеться

У мене, як у кожноi людини, —

Не суть важливо, скiльки тобi лiт, —

З народження мала е Батькiвщина —

Те мiсце, де з’явився ти на свiт.

Те мiсце, де зробив найпершi кроки
Й промовив найважливiшi слова.
Про неi пам’ять в нас живе, допоки
Людина е, людина ще жива…

Я часто сню своiм полiським краем,
Цi сни й донинi не перевелись…
В дитинствi Вiльчу називав я раем,
Те селище, де народивсь колись.

Хоч про життя то це неправда буде,
Насправдi воно райським не було.
А рай у тiм, що е довкола ЛЮДИ
Та ще природи дивовижне тло.

Я пам’ятаю всiх iх поiменно:
Сусiдiв й друзiв, що тодi жили,
Й пiдтвердити готовий достеменно:
Вони людьми ж бо справжнiми були!

Разом дiлили радостi, i бiди,
І зло сприймали як найбiльший грiх.
То ж не бiда (нема де правди дiти),
Якщо вона роздiлена на всiх.

Ми, хоч малi, а розумiли нiби,
Що означа «буть справжнiми людьми».
Це коли ти свою шкоринку хлiба
Роздiлиш разом з iншими дiтьми.

Окрiм людей, ще безкiнечно милi,
Такоi дивовижноi краси,
На сотнi кiлометрiв чи ж бо милей
Старi, як свiт, лiси, лiси, лiси…

Вершини сосен та дуби крислатi,
А помiж них – берiзок свiтлий гай.
Лiс на гриби i ягоди багатий,
І для людей це дiйсно справжнiй рай.

Вiн нагодуе, вiн i обiгрiе,
Коли зими прийде сумна пора,
Шум лiсовий думки важкi розвiе,
Наповнить душу вiдчуттям добра.

А ще корiв ми в лiсi випасали,
Женучи iх по вранiшнiй росi.
Ми в лiсi й з лiсом разом виростали
У цiй земнiй невимовнiй красi…

Життя текло спокiйно, мирно, тихо,
Як на Полiссi у рiчках вода,
Допоки не прийшло в цю землю лихо.
Нi-нi, не лихо, а страшна бiда.

Знялись з гнiзда невидимi шулiки,
Яких i голоси нечутнi теж,
Несучи смерть, ту, що не знае вiку,
Жалю не знае i не знае меж.

Розквiтла квiтка чорного полину,
Немов навала чорноi орди,
Накрила нас i нашу Украiну
Безмовна тiнь смертельноi бiди.

Вона зтруiла все: i хлiб, i воду,
Й не зрощенi людьми ще врожаi,
Примусивши частину мого роду
Благословеннi кинуть цi краi.

Все залишали: прадiдiв могили
Й нажите поколiннями добро…
У вiршi передать немае сили,
Як це безмежно боляче було…

Рознесло лихо землякiв по свiту.
Вже деяких згубились i слiди.
І лiс росте вже, а не льон чи жито
На мiсцi Вiльчи й спiльноi бiди.

Однак я мрiю, що пора настане,
І, повернувшись з виру небуття,
В моiм Полiссi Вiльча знов постане,
І завируе в нiй нове життя!

* * *

В життi нiчого вiчного немае,
Й саме життя теж мае береги.
Казали ж древнi, що усе минае,
Минуть i цi, квiтневi вже, снiги.
Наступить ранок, i в безмежне небо
Залле свiтанок сонячну блакить…
За будь-чого у краще вiрить треба!
Бо як без вiри в цьому свiтi жить?

* * *

День останнiй квiтневи

так стрiмко згаса.
Сонце теж разом з днем догорае.
І блакитнi до цього iще небеса
Запалали малиновим краем.

Сад завмер в сутiнковiй якiйсь нiмотi,
Потонув в ароматi цвiтiння,
І в темнiючiй швидко небес висотi
Проросло вже зiркове насiння.

Гомiнкi затихають птахiв голоси,
Що весь день безупинно лунали.
Лиш вечiрнi дрiбненькi краплини роси
На травi, юнiй ще, заблищали.

Весняна нiч згасила останнi вогнi,
Тiльки ранок засвiтить iх знову.
Спать пора вам усiм, а також i менi,
Бо руйнуе цю тишу вже слово.

* * *

Неначе потяг, продзвенiла злива
І у нiчну помчала далину.
Кипучий сад, весь мокрий i щасливий,
Святкуе теплу зливу весняну.
Вiн потопае в цвiту ароматi,
Як у парфумах, що цей дощ розлив.
Весняна злива – це i справдi свято
В найкращому з iснуючих свiтiв.

* * *

З Христовим Воскресiнням всiх вiтаю!
Вiн смертю смерть в свiй час здолати змiг.
І щоб Христос, я нинi вам бажаю,
Домiвок ваших освятив порiг.
Щоб вiн звiльнив нашi серця i душi
Вiд тих грiхiв, що зробленi були,
Щоб ми весь вiк, на морi чи на сушi,
Щасливо далi й праведно жили.
Щоб гнiв i зло нам душу не гнiтили,
А в нiй зростали зерна доброти…
Хай дасть же нам вiн розуму i сили,
Щоб з чистим серцем по життю iти.
Христос Воскрес!
Христос Воскрес!
Христос Воскрес!

* * *

Ви не спите? А дарма, дарма, друзi!
Давно пора уже вiдпочивать.
Ви лишень гляньте! По усiй окрузi
У нiч квiтневу всi дерева сплять.
Ночей безсонних буде ще багато,
Хоча й пережили вже не одну.
Ця тиха нiч – то не буденне свято.
Тож порадiймо спокою i сну.

* * *

Тоне мiсяць у духмянiй пiнi
Весняних задумливих садiв.
Хоч за вiком давнi, але нинi
Вони якось зовсiм молодi…
Все буяе, все цвiте довкола
В цi, юнацькi ще, весни часи.
І, здаеться, не було нiколи
На землi чарiвнiше краси…
Я з весною разом молодiю,
Кров у скронях гучно стугонить.
Перенести б, не лише у мрiях,
На роки цю чудодiйну мить.

* * *

У хаотичнiм русi сьогодення,
Хоч iнодi в очах темнiе свiт,
Я подумки кажу собi щоденно:
«Ну, хлопче, знов рушаймо у полiт!»
Нехай низенько, а летiти треба,
Бо варто раз погодитись повзти,
Ти вже навiк себе позбавиш неба
І не почуеш поклик висоти…
Бо лише лет надiю залишае
Хоч раз в життi побачить небокрай,
Хоча нiхто тобi не обiцяе,
Що там, за небокраем, буде рай.
А мо’, й не буде… Та надiю маю
Й сам обираю шлях свiй до мети!
А хто повзе i слiв таких не знае,
Однаково тому куди повзти…
А я живу й живу надiю маю!
Саме тому, хоча й на схилi лiт,
Я сам для себе напрям визначаю
Й щоранку вiдправляюся в полiт.

* * *

«Татусю, почитай-но менi казку!»
І я дитячу книжку вiдкрива,
Адже у нiй добро, любов i ласка,
Закладенi в друкованi слова.

Сторiнку за сторiнкою гортаю,
І мова весняним струмком дзвенить…
Притихлiй доньцi вголос я читаю,
Як треба в мирi в цьому свiтi жить.

Як треба честь i дружбу цiнувати,
Як обирать мету й до неi йти…
У книжках е усього так багато,
Щоб дiтям вiдкривать новi свiти.

Захопленням дитячi зорять очi.
І я таку помiтив дивну рiч:
Коли татусь читае, то охоче
Дитина буде слухать день i нiч.

Роки минули, виросли вже дiти,
Мое ж волосся вкрила сивина.
Так, вiк устиг багато що змiнити.
Незмiнна, мабуть, тiльки лиш весна.

Вона даруе споконвiчну ласку,
А ще знайомi чую я слова:
«Дiдусю, почитай-но менi казку!»
І я, щасливий, книжку вiдкрива…

* * *

А чи повернуться колись
Уже забутi майже нами
Щемливо-тихi вечори
Пiд весняними небесами?
Без болю, лютi i вiйни,
Без долi нашоi лихоi…
Так просто хочеться весни
У молитовному спокоi.

* * *

У свiтi цiм довгенько вже живу я,
Та нинi головна з моiх утiх,
Коли, хоча б по скайпу, я почую
Онучки безтурботний щирий смiх.
І смуток днiв кудись умить тiкае,
А разом з ним всi болi i жалi…
Це справдi щастя, що онучку маю —
Найбiльше щастя на усiй землi.

* * *

Пальчики к пальчику – это рука,
Несколько тучек – уже облака,
Сердце к сердечку – значит, любовь…
Всем это ясно даже без слов.
А если губы прижаты к губам,
Бродит рука по твоим волосам,
Кровь, словно колокол, бьется в виски,
И мы слились, а не просто близки?..
Значит, с тобой мы от счастья пьяны
Встречею нашей с той давней весны.
Дням и неделям теряем мы счет,
И мимо нас просто время течет.
Соединяя и души, и кровь,
Нас пеленает любовью… ЛЮБОВЬ!

* * *

І знов Всевишнiй день даруе нам
Й найвищу милiсть жити i творити.
Тому, на зло всiм нашим ворогам,
Вчимося одне одного любити.
Лише любов веде у майбуття
Красиве, життедайне i без кровi.
А розбрат убивае змiст життя.
Будуймо ж Украiну у любовi!

* * *

Я скучив за усмiхненим обличчям,

А тут, в Берлiнi, цих облич багато,
Хоч день буденний, прохiдний i звичний,
А не якесь для всiх веселе свято.

Отак iду у натовпi поволi,
І до облич не треба придивлятись.
Усмiшки всюди! Й якось мимоволi
І сам я починаю посмiхатись.

Я спробую, звичайно, якщо вдасться,
І розпитаю у берлiнцiв нишком:
Вони так посмiхаються вiд щастя
Чи щастя iм даруе всiм усмiшка?

* * *

Рожево-бiле море заливае
Свiт весняний вiд краю i до краю.
І справдi, уже слiв не вистачае,
Щоб передати те, що вiдчуваю.

Жага шалена, наче птах, злетiти
Над неозорим цим квiтучим раем.
Не дихати повiтрям, його пити
Як напiй чарiвний, що окриляе.

Даруе сили жити i наснагу
До творення щасливого, людського,
Бiль забирае i тамуе спрагу
В тих, хто долае непросту дорогу.

Тому прошу тебе не поспiшати.
Ти чуеш, Весно? Я тебе благаю!
Хоч людям Богом не дано лiтати,
Та подумки з тобою я лiтаю.

* * *

Над Берлiном небо спохмурнiло,
Вiтри дощ з Баварii несуть.
Зранечку тепло десь вiдлетiло,
А дощi нас точно не минуть.

Взагалi погода не весняна,
Хоч квiтують парки i сади.
Мабуть, зацвiли вони зарано,
Бо не вiдiйшли ще холоди.

Для берлiнцiв ця погода звична.
Не важливо, пiшки чи в авто,
І тому на вулицях столичних
Нинi поруч шорти i пальто.

Ось сиджу i так собi мiркую,
Хоч в Берлiнi вже не перший раз,
Що, напевне, в шортах помандрую,
Бо теплiше ж в Киевi у нас.

* * *

Подякуемо Богу в унiсон.
Вiн, сподiваюсь, голос наш почуе,
За те, що за життя даруе сон,
Який серця i душi нам лiкуе.
Рубцюе рани i стирае все,
Що пам’ятати, мабуть, i не варто.
І спокiй нам лиш тiльки сон несе.
Вiн розуму й здоров’я чесна варта.

* * *

За що люблю я мiсяць травень?
За уособлення весни!
За цi, уже розкiшнi трави,
За ночi теплi i яснi.
За першi солов’iнi пiснi
І за заквiтчанi сади.
За те, що сине небо висне
У лонi чистоi води.
За хмiль, розлитий у повiтрi,
Що навiть подих перейма.
За те, мабуть, що в цiлiм свiтi
Пори щасливiше нема.

* * *

Знов дощ пiшов, i мiсто затихае,
Хоч десь далеко грають блискавицi.
Я добрим людям гарних снiв бажаю,
Хiба, крiм тих, кому чомусь не спиться.
Причин для цього може буть багато,
Бо для безсоння теж потрiбнi теми.
У когось це, мабуть, родинне свято,
Комусь же заважають спать проблеми.
Одначе сон – така цiкава штука,
І кожен з вас про це напевне знае,
Веселощi, проблеми нашi й муки
Вiн все одно до ранку подолае.
Тож як би ми супротив не чинили,
Якi б нас не гнiтили там тривоги,
Його здолати ми не в змозi силу…
Бажаю сну над вами перемоги!

* * *

Уже пени?тся изумрудно роща,
И отзвенели бойкие ручьи.
Уже пьянящей ночью яркозвездной
Несмело пробуют свой голос соловьи.
Земля раскрыла теплые объятья,
Приняв в подарок горсточки зерна.
И смолкли в изумленьи ветры-братья,
Испив весны волшебного вина.
Потоком чувств в единое мгновенье
Смывает все привычные слова,
Когда весной приходит ощущенье
С природою высокого родства.

* * *

Збивае дощ рожевi пелюстки,
Весна лякае холодом осiннiм.
Уздовж бордюрiв дощовi струмки
Течуть у пишнiй пелюстковiй пiнi.

Свинцево виснуть низькi небеса,
Четвертий день дощ мiсто кропить рясно.
Сум серце тисне, що така краса
В днi дощовi, як свiчка, швидко гасне.

Даруй, Всевишнiй, милiсть нам свою,
Дощ замiни погодою ясною.
Дай довгих днiв в квiтучому раю
І щастя надихнутися весною.

Бо саме вiн, оцей квiтучий свiт,
Гамуе бiль й одвiчний наш неспокiй.
В нiм не ведеш ти вiдлiк власних лiт
І мрiеш знов про свiтле i високе.

* * *

Сьогоднi на нiч «висвятилось» небо,
І ясний мiсяць виплив угорi.
Такий яскравий, що, мабуть, не треба,
Що можна вимкнуть в мiстi лiхтарi.
В колодязь двору зорi заглядають
Уперше за похмурi й мокрi днi,
На завтра день розкiшний обiцяють
І змовницьки пiдморгують менi.
Я зрозумiв. Пiду i погуляю,
Хоч й для Берлiна досить пiзнiй час.
Однак пiду, нехай пообнiмае,
Як в юностi, бузковий вечiр нас.
Хай понесе на ароматних хвилях
Й затягне у стрiмкий кохання вир…
Я ж на балконi в нездiйсненних мрiях.
І мiсяць посмiхаеться у двiр…

* * *

День такий, як обiцяли:
То хмари, то сонце,
То дощем нас поливае,
То промiнь в вiконце.
То ридае низьке небо,
То сонечко в синi…
Може, так воно i треба?
Свято ж таке нинi…
Зi сльозами на очах.

* * *

Ось i все. Вiддзвенiли копита
По брукiвцi минулого дня.
Бо травневий, ще з вечора, вiтер
Осiдлала ця нiч, мов коня.
От i скаче вона мiж свiтами,
Мiж минулим й прийдешнiм ще днем,
Що брукiвкою теж скоро стане,
Коли так, як i цей день мине.
Майбуття ми ще в змозi змiнити,
Нам пiдвладнi прийдешнi ще днi,
А минулi – брукiвка в копита

І змiнить iх не можна вже, нi.

* * *

Вiтер заплiтае вербам коси
Так, як заплiтав колись твоi.
Не твоi сьогоднi, мамо, роси
Й не тобi спiвають солов’i.
Не для тебе сонце в небi сяе
І вночi пiдморгують зiрки.
Як же тебе, мам, не вистачае
Й дотику легенького руки!
Я хотiв сказати так багато,
Але в цiй буденностi не встиг.
Мамо, мамо, мила моя мати,
Ти не ступиш вже на мiй порiг.
І не усмiхнешся ти лукаво,
Бо в далекi вже пiшла свiти…
Ми спiваем мамам в свято славу,
Але не навчились берегти.

* * *

Незабутне… Те, що позабути
Ти не змiг у вихорах буття.
Це подii, але бiльше люди,
Тi, що стрiв ти упродовж життя.
Нi, не посадовцi й депутати,
Й не мiнiстрiв нескiнченна «рать».
Їх, безликих, треба забувати,
Бо таких не варто пам’ятать.
Незабутнi – цi не лiзуть в очi,
Їх вiдсутнiсть слави не пече,
Вони мовчки в злii днi i ночi
Дружне пiдставлятимуть плече.
І в найтяжчу, у лиху годину,
Не важливо, звуть iх чи не звуть,
Хлiба скибку, i для них едину,
Непомiтно в дiм твiй принесуть.
Незабутнiх треба пам’ятати,
Бо вони е тим, що в свiтi сутне!
Ти iх поiменно будеш знати,
Якщо стати зможеш незабутнiм.

* * *

Серед буденностi породи —
Я думаю, що це вам вдасться —
Знайдiть крупинку насолоди
Й маленький самородок щастя.
Хоч маса iхня незначуща,
Та я прошу, великий Боже,
Хай у страшному свiтi сущiм
Вони нам вижить допоможуть.

* * *

Мережить сонце променями вii,
Зелений лист i ллеться мiж вiття.
Це день новий нову дае надiю,
І новим змiстом повниться життя.

Я знову вiрю в щире, справжне, чесне
В життi i працi, в мирi i в борнi…
Нехай i справдi все воно воскресне!
Цього найбiльше хочеться менi!

* * *

Хай я не сплю… От думаю, чого й ви не спите?!
Бо сон пiсля полуночi – то дiло вже святе!
Якi проблеми й сумнiви донинi мучать вас?
Повiрте, що для сумнiвiв нiч не найкращий час.
Швиденько до подушечки, у снiв бо iнша суть.
За нiч проблеми вашi всi разом зi сном минуть.

* * *

Города шум стихает,
Вечер прохладой дышит,
Звезды пешком гуляют
По потемневшим крышам.
Томный сирени запах
Словно бальзам на душу…
День будет только завтра.
Ты тишину послушай,
Шторы раздвинув складки.
Час наступил покоя.
А чтобы спалось сладко,
Ночь помолчит с тобою.

* * *

Просто слова, що лягають рядок до рядочка,
Просто думки, що неначе мурахи снують.
Цi – про дорослих уже моiх сина i дочку,
Цi ж – про онукiв, якi спати теж не дають.
Просто робота, вiд ранку до пiзньоi ночi,
Клопоти вiчнi й тривоги, мов грона, ряснi.
Просто щоденнi червонi, «комп’ютернi», очi
Й вiчнi папери, що так остогидли менi.
Просто проблеми, що тиснуть на мозок i плечi,
Хоч i не власнi, та взявся тягар цей нести…
Просто, як Бога, чекаеш ти iнодi вечiр,
Денне ж бо поле бракуе вже сил перейти.
Просто весна, що своi нинi крила складае.
Швидко деньочки минули ii золотi.
Просто життя, в якiм часу на себе немае.
Мабуть, тому, що живемо в часи непростi.

* * *

Я закоханий в грона цi бiлi!
Як хвилюють i п’янять вони!
З юних лiт такi любi i милi
Цi чарiвнi дарунки весни.
Квiтiв в свiтi iснуе багато,
Та акацiя, мабуть, свята.
З незрiвнянним ii ароматом
Знов юнацькi приходять лiта.
Знову крилами серце трiпоче,
Наче птах, що досяг вишини.
І твоi помiчають знов очi
Те, що з вiком приходить лиш в сни…
Почуття – наче хвилi цунамi
Чи напруга у тисячу ват.
Так, як в юностi, граеться з нами
Цей акацiй святих аромат.

* * *

Останнi акорди зiграе сьогоднi весна,
У зеленi паркiв востанне плесне бiлим цвiтом.
Примхливою дуже була цього року вона,
А вже через день нам у вiкна постукае лiто.

Яким воно буде? Мабуть, як i наше життя:
То сонце, то хмари, то блискавки рватимуть небо…
А ми i надалi долатимем шторми буття,
Хоч, може, й не варто, однак розумiем, що треба.

* * *

Май стремительным был, как выстрел.
Ярким солнцем насквозь прострочен.
Мы стремимся жить очень быстро
И сквозь дни убегаем в ночи.
Не успеет зажечься утро,
Мы же вечер торопим снова.
Вот сказать бы хоть раз кому-то,
Словно в сказке, святое слово,
Чтобы время остановило
Неустанный свой бег. На немножко…
Чтобы солнышко лишь всходило
В нашей жизни. В душе. В окошке.

* * *

Зацвiла в городi бузина,
Та ще й дядько з Киева приiхав.
В середу iде вiд нас весна
Й час квiтучих цих духмяних вiхол.
Викидае жито колоски,
Дозрiва черешня в верховiттi.
Й вечiр майже лiтнiй, вже такий,
Бо воно блука десь в пiдворiттi.
Обiцяють, спека нас знайде,
І, мабуть, найближчими вже днями.
Соловейко ж весну проведе
У квiтучiй бузинi пiснями.

У лiтнiй час грiховно нудить свiтом…

* * *

Посмiхнiмось сонцю i

травi в росi,
Надихаймось щастям i земнiй красi.
Слухаймо, як пiсню вiтер нам спiва,
Бо любовi нiжнi в пiснi тiй слова.
Киньмо думки ницi, зваживши на те,
Що прийшло вже лiто – лiтечко святе.

* * *

Между пышными липами, кленами
Бродит лето, хмельное, зеленое,
Собирает и дарит ромашки.
Как рубашка, душа нараспашку.
Ему солнце улыбкою светится.
Утром с летом приятно так встретиться
И сказать и ему, и кому-то
С чистым сердцем: «Ну, доброе утро!»

* * *

У нашому життi все навпаки.
На жаль, це розумiеш лиш з роками.
В дитинствi днi були, немов роки,
А з вiком вже роки спливають днями.
Тож з часом iм уже втрачаеш лiк,
І день, i рiк сприймаеш однаково.
Цiнуйте день з дитинства i повiк,
Бо саме день всього життя основа.

* * *

Онучко наша, нiжне наше чудо!
Пшеничнi коси, очi голубi…
Твое життя нехай щасливим буде
І доля посмiхаеться тобi.
Хай свiтлi будуть днi твоi i ночi,
А радiсть обнiма тебе крильми.
Хай буде все лиш так, як ти захочеш.
І, скiльки зможем, поруч будем ми.

* * *

За небокраем сонце сiдае,
У верховiттi пташка спiвае.
Їi не видно, а пiсню чути.
Слухають пiсню вечiр i люди,
Бо в ii звуках нiжне кохання.
Птаха спiвае з раннього рання.
Протягом дня не змовкае ця пiсня,
Щастям дзвенить вона десь помiж листям.
Так, без упину, лиш може спiвати
Той, хто всiм серцем умiе кохати…

* * *

Дождь скомкал вечер, словно промокашку,
И прогремел по цинку ливнестоков…
Где-то скулит промокшая дворняжка,
Скулеж влетает в створ открытых окон.
А вместе с ним чуть горьковатый запах
Откуда-то здесь взявшейся полыни…
Прокручиваю рой проблем на завтра
Плюс те, что не успел решить я ныне.
Настольной лампы свет глаза не режет,
Стол освещая желтым ровным кругом.
После дождя приятный воздух свежий
Да мошкара, что мчится друг за другом…
Обычный день подходит к завершенью,
И стрелки на часах твердят: «Пора!»
За день в трудах пусть будет утешеньем
Спокойный сон июньский до утра.

* * *

Сховався вечiр в кучерявi хмари,
Що в сутiнках нагадують овець.
У величезну втомлену отару
Зiгнав iх всiх бешкетник-вiтерець.
Вiн хоч пiдпасок, але дуже спритний:
Збирае впертi хмари звiдусiль.
А з-поза хмар i пастуха вже видно —
Виходить мiсяць знов на виднокiл…
Ох, як же – й це сказати чесно треба —
Стомились жити в хмарнiй ми iмлi!
Хай хоч вночi, та буде чистим небо,
І людям стане легше на землi.

* * *

Вже кiлька днiв як липа зацвiла —
Жовтавi квiти мiж зеленим листом…
І знов духмяна хвиля попливла
Пiсля акацiй над червневим мiстом.
Неначе мед стiкае з верховiть,
Як тiльки сонце стане у зенiтi.
Густе повiтря можна просто пить,
І це, мабуть, найкращий напiй в свiтi.
У ньому тонуть парки i двори,
Цим ароматом i бульвар залитий…
Люблю я Киiв о такiй порi,
Бо як же ж його можна не любити?

Вiдходить день, i вечiр наступае
В красi червневiй щедрому розвоi,
А мiсяць зорi в небi пригощае
Розкiшною медовою росою.

* * *

Темнiе, i зникають барви,
Їхня змиваеться краса.
Однак Всевишнiй синю фарбу
Плеснув в вечiрнi небеса.
І у бездоннiй цiй блакитi
Лише на мить здалось менi,
Що не вечiрнi, а досвiтнi
Червень запалюе вогнi.

* * *

А день i вечiр нинi справдi лiтнi.
Як довго йшли вони до нас здаля!
Час благоденства… Все буяе, квiтне,
Й в обiймах теплих нiжиться земля.
Нi вiтерця, стихае шум буденний,
Малиново згаса небес блакить,
Квiтковий рай, зiгрiтий сьогоденням,
Розкiшним ароматом струменить.
Повiтря тепле, аж густе на дотик,
Заполонило вулицi й двори.
Замовкло птаство, в парку лиш, напроти,
Дзвiнкий ще чутно щебет дiтвори.
Ти вже i сам немов частинка лiта,
Що розчинилась в свiтлiм цiм раю.
У час такий грiховно нудить свiтом
І скаржитись на доленьку свою.
Щасливий спокiй душу обiймае
І тiшить смаком терпкого вина.
Як нам хвилин таких не вистачае,
І швидко ж як хвилини цi мина.

* * *

Вночi нiзвiдкiлясь взялася злива
І гуркотiла майже до свiтанку.
Мабуть, тому i вигляда щасливим,
Умитим, чистим мiсто нинi ранком.
Приемний вiтер надимае груди,
І сонце в очi радiсно смiеться…
Нехай цей день для вас щасливим буде
І все у ньому, друзi, вам вдаеться.

* * *

Людей в життi я розрiзняю й зовнi,
Й критерii для мене цi простi:
Усмiхненi – в них склянки напiвповнi,
Похмурi й злi – у них напiвпустi.
Для перших – i за хмарами е сонце,
Для других – й в день ясний його нема.
Для мене люди – наче на долонцi,
Хоч кажуть, що чужа душа – пiтьма.

* * *

Гортаю календар, дивлюсь на дати
Й дивуюся рiзницi кольорiв.
Червоний колiр – вихiдний чи свято,
А чорний колiр – для буденних днiв.
Не можу зрозумiти, чесне слово,
Чи так здаеться тiльки лиш

менi,
Що хтось давно i, мабуть, помилково
Зафарбував у чорне нашi днi.
Бо днi життя насправдi яснi, свiтлi,
Мов квiти, що у лiтнiй час цвiтуть.
Допоки живемо у цьому свiтi,
Не можна в днi вкладати чорну суть.
Все треба термiново помiняти
І не чекать зимовоi пори,
А завтра ж чорнi днi пофарбувати
У веселково-гарнi кольори.
Ось п’ятниця нехай зелена буде.
Суботi ж iнший колiр ми дамо…
І кожен день хай радуе нас, люди,
Бо лише раз ми в свiтi живемо.

* * *

Облака отражаются в лужах.
Их сейчас, после ливня, с избытком.
Что ж, пора бы садиться за ужин,
Только солнце ленивой улиткой
Все никак не сползет с небосклона,
Раскалив горизонт до металла.
Мир, доселе умытый, зеленый,
Оно краской забрызгало алой.
В поднебесье прозрачно-хрустальном
Стая ласточек вьет пируэты…
Да, какой-то совсем идеальный
Этот вечер. Однако же, лето.
День июньский, огромный длинною,
Как-то всё же дополз до заката…
Время вечера, время покоя
Пахнет ливнем потрепанной мятой.

* * *

За днями день чiпляються вагони,
І потяг лiта стрiмко так летить.
Червневi промайнули перегони
Й липневi скоро з’являться – за мить.
На вищерблених рейках нас хитае,
Кидае потяг в русi навсiбiч
Так, що нiхто уже й не помiчае,
За вiкнами що там: чи день, чи нiч…
Та i навiщо щось там помiчати,
Коли суцiльна в головах пiтьма.
Лише оце, мабуть, ми можем знати:
За лiтом – осiнь, далi вже зима…
Одна природа курс стабiльний мае.
Їi логiчнi змiни, по порi…
Мiльйон рокiв скептично поглядае
На люд нiкчемний мiсяць угорi.

* * *

Как всегда, в июле ночью звезды
Светят как большие фонари.
В эти ночи не бывает «поздно» —
Можно говорить и до зари.
Не важна и тема разговора,
Лишь бы он тянулся не спеша,
Лишь звучал бы дольше милый голос
И души касалася душа.

* * *

Я побажать вам хочу, друзi, нинi
Небесноi безмежжя синяви.
І ясне сонце в цiй небеснiй синi,
І океан зеленоi трави.
І вiдчуттiв прекрасних, добрих, щирих,
Хоч це й непросто в наш тривожний час…
Бажаю ще невичерпноi вiри,
Що колись добре буде все у нас!

* * *

Людина вiд народження крилата,
Бог крила всiм без винятку дае.
І хоч не кожна буде з них лiтати,
Однак людина знае: крила е.
По-рiзному iх люди називають,
Але не в назвi крил таiться суть.
Лиш тих вони у небо пiднiмають,
Що все життя по совiстi живуть.
Хоча воно й по-рiзному бувае,
І дехто у стремлiннi до мети
Цi крила, як непотрiб, вiдрiзае,
Бо неможливо з крилами… повзти.

* * *

Попри прогноз, сьогоднi сонце вийшло
У синiм небi, i в урочний час…
Благослови, прошу тебе, Всевишнiй,
Цей лiтнiй день, а разом з ним i нас.
І вiджени не лiтню прохолоду,
Бо «кушкатись» у одяг сил нема,
Та подаруй нам лагiдну погоду,
Адже це лiто все ж, а не зима.

* * *

Вiд небуття i аж… до небуття.
Це час для нас вiдведений Ярилом.
Його ми називаемо життям,
І лише день цього життя мiрило.

А ми скептично ставимось до дня
Та iнодi його й не помiчаем,
І бiжимо весь вiк свiй навмання,
І день за днем роки життя втрачаем.

Цiнуймо днi, «цеглиночки» буття,
Бо кожен з них – маленьке справжне диво.
Бери вiд дня все, що дае життя,
І проживи змiстовно i… красиво.

* * *

У небi пiслягрозовому
Блукае мiсяць одинокий.
Йому там сумно, молодому.
І вiн у задумi глибокiй:
Куди подiлися коханi
Його подружки-зiроченьки?
А може, вийшов вiн заранi?
Чи може, дощик чималенький
Із блискавицями i громом
Перелякав iх дуже нинi?
Тому й втекли вони додому
Й сховались в небi темно-синiм.
Тож i не треба iх шукати
Тобi, ще дуже молодому…
Зiрки у хмарах будуть спати.
І ти, мабуть, йди спать додому.

* * *

Прорвалось «черево» небесне,
І цiлу нiч тече вода…
Однак, якщо сказати чесно,
Така ось злива – не бiда.

Земля вологу набирае,
Мабуть, на всi прийдешнi днi,
Бо знае, що ii чекае…
Чогось здаеться так менi.

Прогноз нам спеку обiцяе,
А не дощi i холоди.
Тож без води, це кожен знае,
І нi туди i нi сюди…

Тому дощу радiти треба,
Що прилетiв до нас здаля,
Бо вiн – дарунок щедрий неба,
Щоб плодоносила земля.

* * *

Красиве небо… Що не день – все рiзне!
То нiжне, мов троянди пелюстки.
А то суворе, з блискавками, грiзне,
І кожен раз на вiдстанi руки.
До нього доторкнутись лише треба,
Щоб у душi з’явилось вiдчуття,
Що ти i сам частинка цього неба
Мiнливого, як нинiшне буття.

* * *

Здаеться, лiто знову повертаеться,
Дощами небо вимивши так чисто.
І сонце вранцi щиро посмiхаеться,
В обiйми беручи ще сонне мiсто.

Днiпро з глибоким небом сперечаеться,
Хто з них синiше, хто з них красивiше.
І день для вас вже звично починаеться
Моiм простим i теплим лiтнiм вiршем.

* *

*

Вже скiльки нами пройдено дорiг,
Вже скiльки справ ми у життi зробили…
Сьогоднi сорок п’ять минае лiт,
Як ми шкiльний порiг переступили.
Хто облисiв, а в кого – сивина,
А хто й пiшов небесними шляхами…
Та всi вони, як i ота весна,

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить