І-цзiн. Книга змiн
Коллектив авторов

Істини
«І-цзiн. Книга змiн» – це китайський фiлософсько-окультний трактат, що з’явився наприкiнцi II тис. до н.е., а коментарi до нього, як стверджуе традицiя, були написанi Конфуцiем, творцем самобутнього етико-фiлософського вчення, що отримало його iм’я i стало основою китайськоi державностi.

«Книга змiн» мала величезний вплив на духовну культуру Китаю, бо визначала розвиток фiлософii, математики, полiтики, стратегii, теорii живопису i музики та й самого мистецтва взагалi.

У ХХ столiттi «Книгу змiн» для себе вiдкрили европейцi. Науковцiв цiкавить саме фiлософський аспект трактату, а пересiчних людей вабить його окультний бiк – можливiсть передбачити свою долю.

І-цзiн

Книга змiн

Вступ

Цей вступ призначений читачевi, який не знаеться на Китаi. Вiн потрiбен як такий собi путiвник по пропонованiй роботi, мае зорiентувати читача в питаннях, без урахування яких не буде зрозумiлою сама «Книга змiн» i, бiльше того, не буде зрозумiло, чому автор взявся за переклад i доcлiдження пам’ятки, яка дуже мало, на перший погляд, означае для сучасного читача. Крiм того, саме в цьому вступi необхiдно пояснити основну термiнологiю пам’ятки, яка постiйно буде застосовуватися пiзнiше i без якоi не можна обiйтися, читаючи «Книгу змiн».

Ми виконали цю роботу, бо, вивчаючи матерiали з iсторii китайськоi фiлософii, постiйно стикалися з необхiднiстю передувати дослiдженню кожноi фiлософськоi школи дослiдженням «Книги змiн» – основного та початкового пункту мiркувань майже всiх фiлософiв Стародавнього Китаю.

«Книга змiн» стоiть на першому мiсцi серед класичних книг конфуцiанства i в бiблiографiчних оглядах китайськоi лiтератури. Це зрозумiло, адже бiблiологiя та бiблiографiя у феодальному Китаi були створенi людьми, що отримали традицiйну конфуцiанську освiту. Бiблiографи старого Китаю непохитно вiрили в традицiю (не споконвiчну, але достатньо стару), що вiддаляла створення «Книги змiн» в таку глибоку давнину, що жодна iнша класична книга не могла конкурувати з нею в хронологiчнiй першостi, хоча фактично «Книга змiн» – аж нiяк не найдавнiший iз пам’ятникiв китайськоi писемностi, це встановила та ж китайська фiлологiя.

Однак незалежно вiд традицii, незалежно вiд конфуцiанства «Книга змiн» мае всi права на першiсть у китайськiй класичнiй лiтературi, бо мае велике значення в розвитку духовноi культури Китаю. Вона мала вплив у рiзних галузях: фiлософii, математицi, полiтицi, стратегii, теорii живопису та музики i в самому мистецтвi: вiд знаменитого сюжету стародавнього живопису «Вiсiм скакунiв» до магiчного напису на монетi-амулетi чи орнаментi на сучаснiй попiльничцi.

Не без суму, але й не без задоволення маемо надати «Книзi змiн» безумовне перше мiсце серед iнших класичних книг i як найважчiй iз них: найважчiй i для розумiння, i для перекладу. «Книга змiн» завжди мала славу темного та загадкового тексту, оточеного обширною лiтературою, часто суперечливою в тлумаченнях коментаторiв. Незважаючи на грандiознiсть цiеi двотисячолiтньоi лiтератури, розумiння деяких мiсць «Книги змiн» досi створюе майже нездоланнi труднощi, – настiльки незвичнi i чужi для нас тi образи, в яких викладенi ii концепцii. Тому нехай читач не скаржиться на автора цих рядкiв, якщо деякi мiсця перекладу цiеi пам’ятки не будуть зрозумiлими при першому читаннi. Можна втiшитись тiльки тим, що i на Далекому Сходi оригiнал «Книги змiн» не розумiють так просто, як iншi китайськi класичнi книги.

Щоб суттево допомогти читачевi, ми зупинимося на планi нашоi роботи, на зовнiшньому описi змiсту «Книги змiн» i на ii найголовнiшiй технiчнiй термiнологii.

Наша робота дiлиться на три частини. В першiй викладаються основнi данi, досягнутi при вивченнi цiеi пам’ятки в Європi, Китаi й Японii. Друга частина – стислий виклад даних, отриманих нами при дослiдженнi тринадцяти основних проблем, пов’язаних iз «Книгою змiн». Третя частина – переклади книжки.

Текст «Книги змiн» неоднорiдний як iз боку складових його частин, так i з боку самих письмових знакiв, в яких вiн показаний. Крiм звичайних iероглiфiв, вiн мiстить ще особливi значки, що складаються з двох типiв рисок, сяо. Один тип – це цiлi горизонтальнi риски: iх називають ян (свiтловi), ган (напруженi), або найчастiше, за символiкою чисел, цзю (дев’ятки). Інший тип рисок – це перерванi посерединi горизонтальнi рисочки: iх називають iнь (тiньовi), жоу (податливi), або найчастiше, за символiкою чисел лю (шiстки). У кожному значку шiсть таких рисок, розмiщених у розмаiтих комбiнацiях. За теорiею «Книги змiн», весь свiтовий процес – це чергування ситуацiй, що походить вiд взаемодii та боротьби сил свiтла й темряви, напруги та податливостi, i кожна з таких ситуацiй символiчно показуеться одним iз цих знакiв, яких у «Книзi змiн» усього 64. Їх розглядають як символи дiйсностi i китайською називають гуа (символ). У европейськiй китаезнавчiй лiтературi iх називають гексаграмами. Гексаграми, всупереч нормi китайськоi писемностi, пишуться знизу

огори, i вiдповiдно до цього рахунок рисок у гексаграмi починаеться знизу. Таким чином, першою рискою гексаграми вважаеться нижня, ii називають початковою, друга риска – друга знизу, третя – третя знизу тощо. Останню риску називають не шостою, а горiшньою (шан). Риски символiзують етапи розвитку тiеi чи iншоi ситуацii, показаноi в гексаграмi. Мiсця ж вiд нижнього, початкового, до шостого, горiшнього, якi займають риски, називають вей (позицii). Непарнi позицii (початкова, третя та п’ята) вважають позицiями свiтла (ян); а парнi (друга, четверта та горiшня) – позицiями темряви (iнь). Природно, що тiльки в половинi випадкiв свiтлова риска опиняеться на свiтловiй позицii, а тiньова – на тiньовiй. Цi випадки називають «доречнiстю» рисок: у них сила свiтла чи темряви «знаходить свое мiсце». Загалом це розглядаеться як сприятливе розташування сил, але не завжди вважаеться найкращим.

Таким чином, ми отримуемо таку схему:

Таким чином, гексаграма з повною «доречнiстю» рисок – це 63-тя, а гексаграма з повною «недоречнiстю» рисок – 64-та.

Уже в найдавнiших коментарях до «Книги змiн» вказуеться, що спочатку було створено вiсiм символiв iз трьох рисок, так званi триграми. Вони отримали певнi назви i були прикрiпленi до певних кiл понять. Тут ми вказуемо iхне накреслення та iхнi основнi назви, властивостi й образи.

З цих понять можна зробити висновок, як у теорii «Книги змiн» розглядався процес виникнення, буття та зникнення. Творчий iмпульс, занурюючись в середовище меону – виконання, дiе, насамперед, як збурення останнього. Пiсля цього настае його повне занурення в меон, яке призводить до створення творiння, до його перебування. Але позаяк свiт – це рух, боротьба протилежностей, то поступово творчий iмпульс вiдступае, вiдбуваеться уточнення сил, що творяться, i далi за iнерцiею зберiгаеться якийсь час лише iхне зчеплення, яке призводить, врештi-решт, до розпаду всiеi ситуацii, що склалася, до ii вирiшення.

Кожна гексаграма може розглядатися як поеднання двох триграм. Їхне взаемне спiвставлення характеризуе цю гексаграму. При цьому в теорii «Книги змiн» традицiйно вважають, що нижня триграма стосуеться внутрiшнього життя, майбутнього, створюваного, а горiшня – зовнiшнього свiту, що вiдступае, руйнуеться, тобто:

– зовнiшне, що вiдступае, руйнуеться;

– внутрiшне, що наступае, створюеться.

Крiм цього, гексаграма iнодi розглядаеться й як така, що складаеться з трьох пар рисок. За теорiею «Книги змiн», у свiтi дiють три космiчнi потенцii – гармонiя великоi трiади Небо – Людина – Земля.

Існуе також вироблена у ворожильнiй практицi iцзiнiстiв символiка окремих позицiй гексаграми. У суспiльствi: 1. Простолюдин; 2. Службовець; 3. Боярин; 4. Придворний; 5. Цар; 6. Досконалий чоловiк. У людському тiлi: 1. Ступнi; 2. Гомiлки; 3. Стегна; 4. Тулуб; 5. Плечi; 6. Голова. У тiлi тварини: 1. Хвiст; 2. Заднi ноги; 3. Задня частина тулуба; 4. Передня частина тулуба; 5. Переднi ноги; 6. Голова.

Траплялися й iншi способи розгляду структури гексаграм, але повне перелiчення iх для нашоi мети зайве. Тому ми обмежуемося лише такими вказiвками.

У горiшнiй i нижнiй триграмах аналогiчнi позицii мають найближчий стосунок одна до одноi. Так перша позицiя слушна щодо аналогii до четвертоi, друга – до п’ятоi та третя – до шостоi.

Також вважали, що свiтло тяжiе до темряви так само, як пiтьма до свiтла. Тому й у гексаграмi цiлi риски кореспондують перерваним. Якщо спiввiдноснi позицii (1…4, 2…5, 3…6) зайнятi рiзними рисками, то вважаеться, що мiж ними «е вiдповiднiсть»; у разi однорiдностi рисок на спiввiдносних позицiях мiж ними «вiдповiдностi немае».

Особлива увага зосереджена на аналiзi гексаграми другоi та п’ятоi позицiй. Кожна з них е (в нижнiй або у горiшнiй триграмах) центральною, тобто такою, в якiй найдосконалiшим i найврiвноваженiшим чином виявляються ознаки триграми.

Крiм цього, при аналiзi гексаграми традицiйно вважають, що бiльшого значення набувають риски свiтловi або тiньовi, якщо вони в меншостi. Так, у гексаграмi едина тiньова друга риска «керуе» iншими рисками й е для них центром тяжiння.

Друга частина тексту «Книги змiн» написана звичайними для китайськоi мови iероглiфами й е iнтерпретацiею гексаграм загалом, спiввiдношенням складових iхнiх триграм та окремих рисок. Це, власне, й е текст «Книги змiн». Вiн неоднорiдний, належить рiзним авторам i створений у рiзний час.

У цьому текстi ми, передусiм, розрiзняемо основний текст i коментарi, що примикають до нього, й якi давно вже нiби зрослися з основним текстом, тому подальша достатньо рясна коментаторська лiтература розвинулася навколо основного тексту та доданими до неi коментарями.

В основний текст входять такi дванадцять складових частин:

I. Назва гексаграми, гуамiн, пiзнiше була приписана назвам складових ii триграм.

II. Ворожильна формула, показана за допомогою чотирьох термiнiв (якостей), так звана си де, цi термiни: юань (початок), хен (проникнення, розвиток), лi (сприятливiсть, визначення) i чжен

стiйкiсть, буття). Цi термiни присутнi повнiстю або частково або ж вiдсутнi.

III. Афоризми з приводу гексаграм загалом, гуацi, вони бувають бiльш-менш розвиненими. Інодi мiстять у собi «чотири ознаки» або одну з чотирьох основних романтичних пророцтв (щастя, нещастя, каяття, жаль), якi, мабуть, е пiзнiшою вставкою в текст, як i пояснювальнi слова типу «осуду не буде», «хвали не буде», «нiчого не сприятливого» тощо.

IV. Афоризми при окремих рисках, яо-цi, за мовою та типом дуже близькi до тексту III i мiстять у себе такi ж складовi. Всi iншi тексти (V…XII) – це найдавнiшi коментарi, складенi значно пiзнiше, нiж основний текст.

V. Коментар до тексту III, «Туань чжуань». У цьому коментарi гексаграма розглядаеться з боку складових ii триграм, рисок тощо, i на цiй основi пояснюеться текст III.

VI. Великий коментар образiв, «Да сян чжуань», де гексаграма розглядаеться з точки зору образiв триграм, ii складових, i даеться вказiвка етичного порядку. Як i вся «Книга змiн», тексти V i VI на межi 30-i i 31-i гексаграм механiчно дiляться на першу та другу частини.

VII. Малий коментар образiв, «Сяо сян чжуань». Вiн зовсiм iнакший i за своiми завданнями, i за мовою вiд попереднього й за коментаторськими приписками до афоризмiв тексту IV. Пояснення в ньому дають переважно стосовно до технiки ворожiння, що грунтуються на структурi гексаграми i щодо фiлософського осмислення «Книги змiн» стосунку не мають. Походження цього тексту порiвняно пiзнiше.

VIII. Коментар до афоризмiв, «Сi ци чжуань», або «Да чжуань» – «Великий коментар»; це такий собi трактат, в якому викладаються основи фiлософськоi концепцii «Книги змiн» (онтологiя, космологiя, гносеологiя й етика), технiка ворожiння по «Книзi» i свого роду iсторiя культури Китаю в далекiй давнинi. Його порiвняно пiзно додали до пам’ятки, але, без сумнiву, вiн найцiкавiший для iсторii китайськоi фiлософii. Вiн також механiчно дiлиться на двi частини.

IX. Тлумачення триграм, «Шогуа чжуань». Текст складаеться з двох неоднакових частин. Перша, значно менша, за своiм характером, мовою та тематикою примикае до тексту VIII i потрапила в текст IX, мабуть, помилково, через переписувачiв. Друга, бiльша частина, мiстить окремi характеристики триграм, класифiкацiю iх i предметiв свiту за категорiями триграм. За характером текст цiеi частини зовсiм вiдмiнний вiд першоi та дуже нагадуе романтичнi спекуляцii перших ханьських коментаторiв.

X. Тлумачення порядку гексаграм, «Сюй гуа чжуань». Текст дуже вiдрiзняеться вiд усiх iнших текстiв «Книги змiн». У ньому розвиваеться й аргументуеться послiдовнiсть розташування гексаграм у «Книзi змiн». Цей текст заслуговуе бiльшоi уваги, нiж та, яка йому зазвичай удiляеться. Тiльки Чен І-чуань (XI ст.) опрацював його послiдовнiше та перетворив на невеликi вступи до кожноi гексаграми. Цей текст дуже цiнний як матерiал для iсторii прийомiв мислення в Китаi.

XI. Рiзнi мiркування про гексаграми, «Цза гуа чжуань». Це щось на кшталт продовження або, точнiше, залишки другоi частини тексту IX. Великоi цiнностi не становить.

XII. Глоса, китайською «Вень янь чжуань», в якiй подане пояснення термiнiв тексту перших двох гексаграм. Це дуже строкатий текст, з повторами, мабуть, складений iз найдавнiших цитат усноi мантичноi традицii поряд iз пiзнiшими iнтерпретацiями термiнiв. По сутi, цей текст губиться в морi аналогiчних коментаторських глосiв, i залишився б непомiченим, якби давня, але необгрунтована чутка не пов’язала його з iменем Конфуцiя.

У рiзних виданнях «Книги змiн» цi тексти розташовуються по-рiзному, але загалом збереглися двi системи розташування текстiв. По-перше, давнiша система, в якiй тексти I, II, III i IV подаються не один пiсля закiнчення iншого, а так: перша гексаграма, тексти I, II, III i IV, що ii стосуються, а далi текст XII, що ii стосуеться; пiсля цього друга гексаграма, тексти I, II, III, IV i XII, що ii стосуються; потiм третя гексаграма з такою ж послiдовнiстю текстiв (крiм XII) тощо. Пiсля текстiв 64-i гексаграми розмiщаються один за одним тексти V, VI i VII, VIII, IX i XI. По-друге, пiзнiша система розташування текстiв, яка вiдрiзняеться вiд першоi тiльки тим, що тексти V, VI i VII рознесенi по гексаграмах, причому тексти V i VI розмiщаються безпосередньо пiсля тексту IV, а текст VII рознесений пiд вiдповiдними окремими афоризмами тексту IV. Ця система була засвiдчена в коментаторськiй лiтературi III ст. Така вiдмiннiсть розташування текстiв уже вказуе, що з давнiх-давен i в коментаторських школах помiчали неоднорiднiсть тексту «Книги змiн». Як документ цiннi тексти I, II, III i IV, як розвиненiшi коментарi – тексти V, VI, VIII i X. Іншi ж тексти мало сприяють розумiнню «Книги змiн» i багато в чому поступаються пiзнiшим коментарям. У цiй роботi головна увага зосереджена на основному текстi i лише побiчна – на коментарях V, VI, VIII i X.

Основний текст «Книги змiн» – спочатку ворожильний, а згодом i фiлософський текст, сформований iз матерiалiв землеробського фольклору на територii удiлiв Цзiнь або Цинь мiж

VIII i VII ст. до Р. Х.

Фiлологiчний переклад основного тексту без iнтерпретацiйних примiток мало зрозумiлий европейському читачевi, як, утiм, мало зрозумiлий або й зовсiм незрозумiлий основний текст, узятий без коментаря, китайському чи японському читачевi, не пiдготовленому спецiально до читання цього тексту. Однак китаезнавець, незалежно вiд його нацiональностi, знайомий iз системою «Книги змiн», безумовно, може збагнути основний текст ii як в оригiналi, так i перекладi. Що ж робить ii зрозумiлою? Знання ii системи, вмiння знайти пояснення одного мiсця ii в рядi iнших мiсць. Так, при читаннi основного тексту необхiдно мати на увазi таке:

1. Кожна гексаграма – це символ тiеi чи iншоi життевоi ситуацii, що розгортаеться в часi. Кожен афоризм при гексаграмi – коротка характеристика цiеi ситуацii в основному або загалом. Кожен афоризм при окремих рисках – конкретна характеристика того чи iншого етапу в розвитку цiеi ситуацii. При цьому варто взяти до уваги те, що, зважаючи на рiвень технiки мислення та мови авторiв, такi характеристики майже нiколи не бувають показанi у формi точних понять. Стихiя «Книги змiн» – образнiсть. Замiсть того, щоб сказати про доречнiсть колективноi дii, «Книга змiн» каже: «Коли рвуть очерет, iншi стебла тягнуться за ним, адже вiн росте пучком. Стiйкiсть до щастя. Розвиток». Замiсть того, щоб сказати про марнiсть початих дiй, «Книга змiн» каже: «Нiкчемнiй людинi доведеться стати сильною; благородному чоловiковi доведеться загинути. Стiйкiсть жахлива. Коли цап буцае огорожу, то в нiй застрягнуть роги» тощо.

Також в основному текстi зустрiчаються стандартизованi образи, певним чином формули, як, наприклад: «Сприятливий брiд через велику рiчку», тобто ситуацiя призводить до якогось великого чину. Або «Сприятлива зустрiч iз великою людиною» – вказiвка на можливу допомогу з боку могутнього чоловiка.

2. Як уже зазначено, афоризми при окремих рисках розповiдають про послiдовний розвиток ситуацii. При цьому перша позицiя характеризуе лише сам початок цього процесу, коли вiн ще не виявлений iз усiею його типовiстю. Друга позицiя характеризуе апогей внутрiшнього розвитку цiеi ситуацii так само, як п’ята позицiя – максимальне розкриття його зовнi. Третя позицiя характеризуе момент кризи, переходу вiд внутрiшнього до зовнiшнього. Тому якщо прочитати поспiль всi афоризми третьоi позицii, то, незважаючи на весь iхнiй лаконiзм, що iнодi зустрiчаеться, виступае iхня спiльна риска – небезпека становища. Наприклад: «Очiкування в багнi. Наближаеться прихiд розбiйникiв» (гекс. № 5); «У вiйську може бути вiз трупiв. Нещастя» (гекс. № 7); «І кривий може бачити! І кульгавий може наступати! Але якщо наступиш на хвiст тигра, то вiн укусить тебе, i буде нещастя. Воiн усе ж дiе заради великого володаря» (гекс. № 10); «Крокви прогинаються. Нещастя» (гекс. № 28); «Зв’язаному втiкачевi буде хвороба та небезпека. Тримати слуг i служниць – щастя» (гекс. № 33) тощо. Четверта позицiя характеризуе початок прояву цього процесу зовнi. Тому вона настiльки ж мало типова, як i перша. Однак на нiй позначаеться сприятливий вплив п’ятоi позицii, що наближаеться. Тому й афоризми четвертоi позицii не такi похмурi, як попереднi. П’ята позицiя вже вказана в зв’язку з другою. Шоста ж позицiя – це завершення або перерозвиток процесу цiеi ситуацii, в якому вона або втрачае свою типовiсть, або перетворюеться на свою протилежнiсть. Останне особливо характерно викладено в гексаграмах № 11 i № 12.

3. Необхiдно завжди мати на увазi, що основний текст найтiснiшим чином пов’язаний iз гексаграмами, триграмами та рисками, iхнiми складовими. Тому для того, щоб вдуматися в значення того чи iншого афоризму, необхiдно розглядати його з урахуванням iхньоi символiки, зазначеноi у вступi до цiеi роботи.

4. Зв’язок афоризмiв одного з одним, iхню змiну необхiдно розглядати як конкретизацiю семи основних постулатiв «Книги змiн», успадкованих iз цього реального тексту всiма коментаторами, незважаючи на всю iхню вiдмiннiсть, вказану ранiше. Цi сiм постулатiв найяскравiше виступають у «Сi ци чжуанi», однак при ретельному мiркуваннi можна переконатися, що вони як такi собi обертони притаманнi й основному тексту. Ось вони в загальних рисах:

1) свiт – це мiнливiсть i незмiннiсть, i, бiльше того, iхня безпосередня еднiсть;

2) в основi цього лежить полярнiсть, що проходить через весь свiт, антиподи якоi настiльки ж протилежнi один одному, як i тяжiють один до одного: в iхнiх взаеминах проявляеться свiтовий рух, як ритм;

3) завдяки ритму стале i те, що ще не настало, об’еднуються в одну систему, за якоi майбутне вже iснуе також i в сьогоденнi, як «паростки» нових подiй;

4) необхiдне i теоретичне розумiння, i практичне здiйснення цього; й якщо дiяльнiсть людини нормована таким чином, то вона гармонiйно включаеться в свое оточення;

5) таким чином, виключаеться конфлiкт внутрiшнього та зовнiшнього, i вони лише розвивають один одного тим, що внутрiшне визначаеться зовнiшнiм i творить у зовнiшньому;

6) при цьому особистiсть при

iляе достатню увагу, як собi, так i навколишньому ii суспiльству, i, задовольняючись своiм становищем, знаходить можливiсть вищоi форми творчостi: творчостi добра, а не виконання якихось правил великоi моралi;

7) так, завдяки витриманiй едностi абстракцiй i конкретностi досягаеться повна гнучкiсть системи.

Може скластися враження, що цi постулати показанi занадто сучасною мовою. Однак у завдання автора цього дослiдження входить посильно зробити зрозумiлим читачевi те, що йому незрозумiле у виглядi оригiнального тексту. Якщо озброiтися цими вказiвками й узятися за читання пропонованого перекладу, то навряд чи «Книга змiн» буде настiльки зрозумiлою, звiсно, лише за умови активноi уваги читача до тексту. Пасивне ж читання «Книги змiн» як цiкавоi белетристики, – даремна трата часу.

Перша частина iнтерпретацii побудована на пiдставi критичноi школи коментаторiв Ван Бi, Вань І, Іто Тогай.

Назва цiеi класичноi книги Китаю пояснюеться тим, що головна iдея, що лежить в ii основi, – це iдея мiнливостi. У доiсторичнi часи, ще до виникнення писемностi, цю iдею люди почерпнули зi спостереження над змiною свiтла та темряви в свiтi, що оточуе людину. На основi цiеi iдеi була побудована теорiя ворожiння про дiяльнiсть людини: чи йде ця дiяльнiсть врозрiз iз ходом свiтового звершення, чи вона гармонiйно включаеться в свiт, тобто чи несе вона нещастя або щастя, як це називаеться мовою технiчних термiнiв «Книги змiн».

Звична система «Книги» склалася, в основному, при Чжоуськiй династii i, на вiдмiну вiд романтичних систем раннiх часiв, вона називаеться «Чжоуською книгою змiн». Вона складаеться з 64 символiв, кожен iз яких показуе ту чи iншу життеву ситуацiю в часi з точки зору ii поступового розвитку. Символи складаються зi шести рисок кожен: i цi риски позначають послiдовнi щаблi розвитку цiеi ситуацii. Риски бувають двох типiв: або цiльнi, або перерванi посерединi; першi символiзують активний стан, свiтло та напругу, а другi – пасивний стан, пiтьму та податливiсть.

Ця система – плiд багатовiкового накопиченого досвiду спостереження свiту, свiту реального, барвистого. Тут цiлком доречно згадати те, що Гете каже про свiт фарб: фарби – це дii та страждання свiту. Можна вiдчути «Книгу змiн» як епопею взаемодii свiтла та темряви. Тодi вона набувае i барвистостi, i виразностi.

Перша частина

№ 1. Цянь. Творчiсть

Тут творчiсть розглядаеться в його найчистiшому виглядi. Це перш за все – акциденцiя неба як уособлення творчоi сили, що лежить на початку всього iснуючого. Вона, як унiверсальна сила, принципово не може мати жодних перешкод у своему розвитку, якому сприяе те, що ця сила е абсолютно стiйкою. Досконалий чоловiк може в своiй дiяльностi повнiстю проявити таку творчiсть, яка добре вiдбиваеться на всьому його оточеннi. Ось чому в текстi сказано: «Творчiсть. У первiсному розвитку сприяе стiйкiсть».

1

Загалом активнiй дiяльностi вiддаеться перевага перед простим, пасивним буттям, тому потрiбна особлива пильнiсть для того, щоб ця дiяльнiсть привела до позитивного результату. Момент ii початку е одним iз найвiдповiдальнiших моментiв. У ньому ще недоречна дiяльнiсть, а потрiбна лише замкнута та зосереджена пiдготовка. Людина може бути сповненою сил, але час ще несприятливий для ii дiяльностi. В образi дракона, що пiрнув, тобто потужноi iстоти, яка сховалася i ще не дiе, зображуеться така людина. Не варто думати, що це може стосуватися лише якихось особливих людей, бо зовсiм не притаманно «Книзi» обмежувати застереження, що даються в нiй, iхньою придатнiстю лише для декотрих людей. Тому про перший момент будь-якоi творчостi сказано: «Сильна риска – на початку. Пiрнув дракон, не дiй».

2

Наступний момент, показаний другий рискою, яку в символiцi називають полем, тобто поверхнею землi, характеризують тим, що людина, сповнена творчоi сили, зашифрована в образi дракона, може вже вийти зi свого усамiтнення: вiн, якщо з’явився, вже перебувае в полi. Його творчiсть уже може проявитися, його бачать усi, i таке становище для всiх сприяе зустрiчi з такою великою людиною. Крiм цього, в системi графiчних спiввiдношень символiв «Книги» традицiйно вважають, що мiж рисками символiв iснуе якийсь резонанс, «вiдповiднiсть», а саме: перша риска вiдповiдае четвертiй, друга – п’ятiй, третя – шостий. Але в символiцi соцiальноi iерархii п’ята риска позначае володаря. Тому на другiй позицii, що стоiть вiдповiдно до частини п’ятоi, – сприятлива зустрiч iз великою людиною. Ось чому текст цiеi риски каже: «Сильна риска – на другому мiсцi. З’явився дракон, що перебувае в полi. Сприятлива зустрiч iз великою людиною».

3

Перша хвиля творчого акту на другiй позицii вже досягла найвищоi точки. Але все це iснуе наразi лише внутрiшньо, бо першi три риски позначають внутрiшнiй свiт, а другi три – зовнiшнiй. Все це ще не реалiзоване зовнi. Потрiбен вихiд iз себе для цiеi реалiзацii. Його символiзуе третя риска. При такому переходi природно виникае якась криза, таке становище вважаеться небезпечн

м навiть для шляхетного чоловiка, котрий упродовж усього першого перiоду творчостi (весь день) вiддавався безперервному творенню. Тiльки сповнена сил пильнiсть наприкiнцi цього перiоду (увечерi) може призвести до того, що осуду не буде. Тому це сказано i в текстi: «Сильна риска – на третьому мiсцi. Шляхетний чоловiк до кiнця дня безперервно творить. Увечерi вiн пильний. Небезпека. Але осуду не буде».

4

При виходi до активноi дiяльностi зовнi у чоловiка, котрий пiдготував ii внутрiшньо, нiби вибиваеться грунт iзпiд нiг, але саме ця попередня готовнiсть уможливлюе успiшний результат. Це з достатньою яснiстю показано в образi тексту: «Сильна риска – на четвертому мiсцi. Наче стрибок у безодню. Осуду не буде».

5

Тiльки на п’ятiй позицii творчий процес виступае у своiй повнiй силi. Вiн до кiнця проявився зовнi i, маючи в собi достатньо сили, не потребуе жодноi пiдтримки. Вiн, як сповнений сил дракон, летить у небi. З такоi висоти творець легко може помiтити велику людину, де б та не перебувала. Але i сам вiн е великою людиною, котра настiльки розгорнула свою дiяльнiсть, що ii неважко побачити кому завгодно. Ось як це показано в текстi: «Сильна риска – на п’ятому мiсцi. Лiтаючий дракон перебувае в небi. Сприятлива зустрiч iз великою людиною».

6

На цьому, власне, закiнчуеться творчий процес. Все подальше е лише непотрiбним перерозвитком. Якщо творчiсть вже досягла свого цiлковитого прояву i бiльше вже нiчого створити не можна, то той, хто в цьому становищi все ж захотiв би «творити» й далi, проявив би лише свою зайву пиху, в результатi якоi йому довелося б покаятися. Так каже i цей текст: «Сильна риска – нагорi. Пихатий дракон. Буде каяття».

Резюме

Увесь процес творчостi показний сильними свiтловими рисками. Це, певна рiч, добрi сили, але для справдi хорошого результату треба повнiстю керувати ними i не допускати того, щоб вони панували. Тiльки тодi дiяльнiсть може вiдбуватися гармонiйно до всього свiтового звершення i бути щасливою. Тому в текстi, де сили свiтла показанi в образi драконiв, сказано: «При дii сильних рисок дивись, аби всi дракони не панували. Тодi буде щастя».

№ 2. Кунь. Виконання

Навiть найнапруженiша творчiсть не може реалiзуватися, якщо немае того середовища, в якому воно буде здiйснюватися. Але i це середовище, для того щоб здiйснити абсолютну творчiсть, мае бути також абсолютно податливим i пластичним. Крiм цього, воно мае бути позбавлене будь-якоi власноi iнiцiативи, мае в повному самозреченнi лише вторити та слiдувати за iмпульсами творчостi. Але разом iз тим воно не було б в змозi виконувати те, що е творчим задумом. Тому ця цiлком самозречена сила показуеться метафорично в образi кобилицi, яка, хоч i позбавлена норову коня, але не поступаеться йому в здатностi до дii. Якщо творчiсть – це небо, свiтло, досконалий чоловiк, то виконання – це земля, пiтьма. Шляхетний чоловiк – той, котрий слухае та виконуе вказiвки досконалоi людини. Саме йому тут належить дiяти не за цими вказiвками, а з власноi волi, тодi вiн мiг би лише помилятися. І тiльки слiдуючи за своiм повелителем, вiн може знайти його. Так, для шляхетного чоловiка тут найкраще, втративши подiбних до себе самого друзiв, знайти приятеля, котрий стоiть вище за нього, котрий своiми якостями доповнюе його недолiки. В просторовiй символiцi «Книги» пiвденний захiд вважаеться областю темряви, позаяк там починаеться згасання свiтла. І, на противагу, пiвнiчний схiд – дiлянка, де зароджуеться свiтло, вважаеться областю свiтла. Виконання ж показане в рисках темряви, тому йому треба втратити подiбнi до нього сили на пiвденному заходi та знайти сили, що заповнюють приятеля, – на пiвнiчному сходi, щоб скоритися iм. При цьому важливо, щоб дiяльнiсть виконання протiкала в повному спокоi, в покiрному прийняттi своеi долi, без перерозвиненого, iнакше його дiяльнiсть не буде виконувати задуми творчостi, а конкурувати з ними. Темрява вступить у незакономiрний бiй зi свiтлом, що не може привести до позитивного результату, бо сила темряви – слiпа необхiднiсть, а не ясна свiдомiсть. Якщо перший символ стосуеться переважно володаря, чоловiка тощо, то символ виконання розповiдае про дiяльнiсть пiдданого, дружини тощо. У ньому показана в розвитку необхiднiсть у виконаннi. У текстi це сказано так: «В початковому розвитку сприятлива стiйкiсть кобилицi. Шляхетному чоловiковi доведеться дiяти, але якщо вiн подасться вперед, то заблукае, вiдступивши ж назад, вiн знайде повелителя. Тут позитивно на пiвденному заходi знайти приятеля i на пiвнiчному сходi втратити товариша. Спокiйна стiйкiсть – на щастя».

1

Перший момент виконання такий, що в ньому воно саме ще непомiтно. І тим не менше воно буде реалiзовуватися з повною необхiднiстю. Нехай навiть сила темряви i холоду тут ще не виявлена. Але вона вже почала дiяти. Нехай у тому, що вже випала паморозь, ще не помiтний майбутнiй мороз, але якщо паморозь уже е, отже, недалеко той час, коли буде i мiцний лiд, в якому холод i темрява проявляться вже повною мiр

ю. Змiцнення сили та темряви може бути зрозумiлим i в переносному сенсi: це – час, коли щораз бiльше можуть почати дiяти нiкчеми – аморальнi люди. Треба передбачати подii i бути готовим до зустрiчi з ними. Тому як попередження звучать слова тексту: «Слабка риска – на початку. Якщо ти наступив на паморозь, отже, наближаеться мiцний лiд».

2

У символiцi геометричних форм «Книги» небу присвоена форма кола, а землi – квадрата. Просторово небо уявляеться куполоподiбним, а земля – прямою, пласкою. Але, вступаючи у взаемодiю з небом, земля мусить повнiстю пристосуватися до нього, щоб реалiзувати його iмпульси. Незважаючи на вiдмiннiсть iхнiх форм, це можливо в силу розмiру землi. (Давньокитайська уява, що нескiнченно великий квадрат прагне перетворитися в коло, зазначена в роздiлi 41 «Дао де цзiн»: «У великого квадрата немае кутiв».) У кожному символi «Книги» одна з рисок вважаеться головною. В цьому випадку це – саме друга риска. Тому в нiй переважно показана ознака цього символу. А якщо ця ознака присутня найповнiшою мiрою, то тут не потрiбнi жоднi попереднi вправи, не потрiбна жодна попередня пiдготовка, а все складаеться сприятливо само собою. Тiльки в свiтлi цих думок стае зрозумiлим текст: «Слабка риска – на другому мiсцi. Плаский квадрат величезний. Хоч i не готуешся, але не буде нiчого несприятливого».

3

Пiсля першого, внутрiшнього прояву цiеi ситуацii знову настае криза, пiд час якоi неможлива активна дiяльнiсть. Людина може бути надiлена найдостойнiшими якостями, але час не сприяе iй. Тому вона мае затамувати свiй блиск. Вона може бути стiйкою i навiть може дiяти, однак лише за умови, що ii дiяльнiсть буде вiдбуватися не за ii власним рiшенням, а тiльки за вказiвками вождя, котрий стоiть вище за неi, тодi лише ii справу можна довести до потрiбного вирiшення. Ось чому i в текстi сказано: «Слабка риска – на третьому мiсцi. Затамувавши свiй блиск, зможеш залишитися стiйким. Можливо, якщо будеш дiяти, тримаючись вождя, сам не здiйснюючи нiчого, справа буде доведена до кiнця».

4

При пасивностi сили темряви, характерноi для виконання, стан кризи дещо затягуеться. Тому, хоча на четвертiй позицii вона вже минае, ii вплив усе ж залишаеться. Людина може володiти чимось вагомим, але тут краще iй заховати те, що у неi е: зав’язати мiшок. Ця позицiя символiзуе становище наближеноi до володаря людини – хитке та сповнене тривог. Звiсно, якщо людина в такому становищi буде триматися в тiнi, то небезпека не буде iй загрожувати, однак, залишаючись непомiченою, вона не може розраховувати i на похвалу. Тому в текстi читаемо: «Слабка риска – на четвертому мiсцi. Зав’яжи мiшок. Осуду не буде i похвали не буде».

5

І друга, i п’ята риски, як середнi риски в нижнiй i горiшнiй триграмах, показують одну з найважливiших якостей: врiвноваженiсть, що розумiеться як умiння без крайнощiв завжди бути на належному мiсцi. [Це центральне положення показане в образi, що вимагае певного пояснення. Справа в тому, що гама фарб за давньокитайськими поглядами складаеться не з семи (як у нас), а з п’яти кольорiв, i в нiй жовтий колiр займае центральне положення. Тому в афоризмах, що стосуються других i п’ятих рисок, часто зустрiчаються образи, що мають епiтет «жовтий»]. Також жовтий колiр – це колiр землi. П’ята риска в цьому символi хоча i не е головною, але, займаючи найзручнiше становище у горiшнiй триграмi, що позначае зовнiшне, символiзуе все ж можливiсть прояву зовнi. Зовнiшнiй прояв – це наче одяг. Але позаяк тут мова йде про землю, то й ii розташування, нижче за небо, знаходить свое вiддзеркалення в тому, що в образi вказана нижня частина китайського одягу: спiдниця. Сприятливiсть цiеi позицii дае можливiсть говорити тут не тiльки про щастя, а й навiть про первiсне щастя. Пiсля цих пояснень, iмовiрно, буде зрозумiлiшим текст: «Слабка риска – на п’ятому мiсцi. Жовта спiдниця. Початкове щастя».

6

Шоста позицiя показуе перерозвиток цiеi ситуацii. Сила пiтьми, будучи перерозвиненою, вступае в боротьбу з силою свiтла. Тут, на крайнiй позицii, на межi, змагаються свiтло i пiтьма, небо i земля, яким притаманнi синiй i жовтий кольори. Добром ця битва не може бути, бо вона – порушення свiтовоi закономiрностi, й ось ллеться «кров драконiв»: слабка риска нагорi. Дракони б’ються на межi. Їхня кров синя та жовта. Щоб уникнути такоi битви при впливi сил пiтьми (слабких рисок), треба завжди мати на увазi, що тут сприятливою може бути лише вiчна стiйкiсть. Про це каже i загальне застереження до цього символу: «При дii слабких рисок сприятлива вiчна стiйкiсть».

№ 3. Чжунь. Початковi труднощi

Власне, саме з цiеi гексаграми й починаеться розповiдь про взаемодiю свiтла та темряви, бо першi двi гексаграми показують внутрiшнiй розвиток свiтла та темряви поза iхньою взаемодiею. Але початок будь-якоi дii полягае в подоланнi попереднього стану. Звiдси й труднощi цього становища, висловленi в самiй назвi гексаграми. Вона складаеться iз символiв води: хмари – нагорi або зовнi, блискавки, громи – внизу а

о всерединi. Горiшнiй символ позначае також занурення в небезпеку, бо в ньому риска свiтла занурена в середовище рисок темряви. Нижнiй символ позначае рух, що пробиваеться зсередини, збурення. Таке зрушення, яке, наприклад, навеснi стимулюе рослини до росту. Але воно протiкае в серединi небезпек, в умовах початкових труднощiв. Тому в такому русi надмiрна квапливiсть може лише нашкодити справi, а, навпаки, витримка i стiйкiсть можуть сприяти споконвiчному розвитку. Важливо не тiльки вказати позитивно правильний шлях до подолання цих труднощiв. На ньому потрiбнi, перш за все, пiдтримка та допомога оточуючих. Їх треба схилити на свiй бiк, аби вони допомагали своею дiею, i тодi самому можна не вдаватися до жодних виступiв, бо вони ще надто небезпечнi. Саме в силу небезпеки необхiдно об’еднання сил. Воно потрiбно було i сюзерену, котрий вперше облаштовуе своi володiння за сприяння феодалiв, що зводять його на престол; воно потрiбно й окремiй людинi, котра починае свою справу. Навiть у пiзнавальному життi окремоi людини справи йдуть так само: в найперший момент своеi появи пiзнавальна думка рухаеться пiд покровом непiзнаностi та зовнi вбираеться в образи уявлень. Це показано в символах цiеi гексаграми: всерединi – блискавка, грiм, зовнi – хмари. Блискавка пiзнаваноi думки вбираеться хмарами уявлень, i цi уявлення вiдiграють роль помiчникiв мислення. У текстi тут читаемо: «Початковi труднощi. У первiсному розвитку сприятлива стiйкiсть. Не треба нiкуди йти. Тут сприятливо зводити на престол васалiв».

1

Перша, початкова риска вiдiграе головну роль в цiй гексаграмi, бо вона позначае початковi труднощi. Це, вочевидь, активнiсть, рух, але вона лежить пiд щiльним шаром ще не подоланоi пасивностi. Тому такий рух ще не може бути поступальним. Це лише тупцяння на мiсцi, лише пiдготовка до справжнього руху. Ось чому поспiшнi дii тут можуть бути лише на шкоду. Навпаки, стiйкiсть – це вмiння з повною витримкою дотримуватися слушностi – ось те, що тут може бути сприятливим. Труднощi цього становища, природно, вимагають допомоги з боку пiдлеглих. Тому саме це становище сприяе вербуванню помiчникiв. Так i в пiзнаннi: це лише перший момент усвiдомлення руху думки. Вона також мае знайти тут пiдтримку в засвiдченнi досвiду та в перевiренiй рацii розуму. Про це говорять i образи тексту: «Сильна риска – на початку. Нерiшуче тупцяння на мiсцi. Сприятливо перебувати в стiйкостi. Сприятливо зводити на престол васалiв».

2

На цiй позицii зовнi все складаеться добре: i сама позицiя, як центральна в нижнiй триграмi, демонструе сприятливу врiвноваженiсть i зайнята вона однiею зi слабких рисок, яким призначенi парнi позицii, й ii вiдповiднiсть iз п’ятою, сильною рискою – правильна. Але, тим не менш, тут настiльки вiдчутне безпосередне сусiдство з першою рискою, яка до того ж е головною рискою для цiеi гексаграми, що рух цiеi риски до ii правильноi мети, до «шлюбу», еднання з п’ятою рискою, затриманий. При цьому, хоча в межах першоi риски самоi по собi немае нiчого поганого, проте для другоi риски вона виступае в ролi грабiжника, захопленню яким друга риска все ж не пiддаеться лише в силу своеi слушностi, показанiй в центральному ii розташуваннi. Тут вона – «дiвчина», котра не дае обiцянки пошлюбити «розбiйника». Вона вичiкуе якнайдовше, щоб дочекатися того, з котрим вона стоiть у правильнiй вiдповiдностi. Так i мислення: зараз воно ще не в змозi вiдволiктися вiд першоi митi самосвiдомостi, i йому необхiдний певний час, щоб перейти до безпосереднього об’екта пiзнання в його повнiй глибинi. Це показано в таких образах: «Слабка риска – на другому мiсцi. В труднощах, в нерiшучостi – колiсниця i конi – назад. З розбiйником не бути шлюбу! Дiвчина в стiйкостi не йде на заручини. Через десяток рокiв будуть i заручини».

3

Така позицiя – це позицiя якоiсь кризи. Тут сили, що дiють усерединi, вже вичерпуються, а сил, що дiють зовнi, ще немае. Немае й провiдника в нетрях непiзнаного свiту. Але тiльки за його допомогою було б можливе просування вперед. Кажучи образно, потрiбен лiсник, котрий знае лiс, коли женуться за дичиною. Без нього чекае невдача, про яку доведеться пошкодувати. Але все це ще тiльки буде. Однак будь-яка подiя не здiйснюеться раптово, навпаки, вона бувае пiдготовлена всiею системою причин. Тому дуже важливо вмiти помiчати задатки майбутнiх подiй, щоб не бути ними захопленим зненацька. Ця здатнiсть бачити задатки майбутнього та керуватися ними – чеснота, обов’язкова для шляхетного чоловiка. Тому i тут, передбачаючи невдачу, що насуваеться, вiн вважае за краще не виходити зi свого житла, нiж зробити хоча б щось, про що все одно доведеться лише пошкодувати. Так i в процесi пiзнання, якщо людина залишаеться без допомоги вже усталеного розуму i прагне осягнути щось iй ще невiдоме, ii тут чекае така ж невдача: «Слабка риска – на третьому мiсцi. Переслiдуючи оленя без лiсничого, лише даремно ввiйдеш у нетрi лiсу. Шляхетний чоловiк помiчае задатки подiй i вважае за краще залишатися вдома. Бо виступ призведе до жалю».

4

При виходi назовнi з’являеться можливiсть знову подивитися всередину та назовнi, цiлком об’ективно усвiдомлювати внутрiшнiй змiст iмпульсу мислення. Можливо, тут е повне еднання з ним, i настiльки повне, що все подальше вже буде не таким сприятливим, бо надалi можливий лише перерозвиток. Певна рiч, так настае тiльки найперший поштовх мислення, але ж це вiдбуваеться пiд час початкових труднощiв, тому тут зовсiм марно гнатися за чимось великим, а треба досягти повноi ясностi щодо перших крокiв. Тому i в текстi тут сказано: «Слабка риска – на четвертому мiсцi. Колiсниця та конi – назад! Прагнучи шлюбу, виступиш, i буде щастя. Нiчого несприятливого».

5

Загалом ця позицiя мае сенс дуже доброi та широкоi експансii, але в цiй гексаграмi, де головною рискою е перша, експансiя неможлива. Виникае суперечнiсть мiж вимогами цього розташування i реальними можливостями. Добрi сили тут не мають доступу до тих, кого вони мали б опiкувати. Вони замкнутi в собi. Тому якщо для самого носiя цих сил i з’являеться успiшний результат, то для його широкого впливу – нi. Так i в пiзнаннi, в момент початкових труднощiв – на цьому етапi неможливе нi подальше досягнення, нi повiдомлення про досягнуте iншим, хто стоiть нижче, а можливо тiльки пiдтримувати спiлкування з наставником i друзями, котрi вже ранiше сприяли пiзнанню: «Сильна риска – на п’ятому мiсцi. Труднощi в твоiх милостях. У малому стiйкiсть – на щастя. У великому стiйкiсть – до жалю».

6

Ця риска – слабка. Вона показуе становище, в якому немае можливостi розраховувати на власнi сили. Але тут немае i пiдтримки зовнi, бо з третьою рискою (також слабкою) немае правильноi (тобто за антитезою) вiдповiдностi, п’ята риска, як не головна, не може пiдтримати, а перша, головна, максимально вiддалена. Також ця риска – горiшня в триграмi «небезпека» – показуе вищу небезпеку, й як горiшня в усiй гексаграмi, вона демонструе найвищу точку в початкових труднощах. Тому про якийсь рух уперед не може бути й мови. Тут доля – розпач. Такий стан у пiзнаннi – це той момент, коли немае можливостi знайти пiдтримку в досвiдi керiвного розуму. При цьому, якщо навiть пiзнання спрямоване на найвищi об’екти, воно все одно залишаеться марним i пiзнае лише залишкову гiркоту розчарування. В образах тексту це показано так: «Слабка риска – нагорi. Колiсниця та конi – назад. Плач до кровi – безперервним потоком».

№ 4. Мен. Недорозвиток

Насамперед кiлька слiв про суть цiеi гексаграми. Тут унизу е триграма «вода» (небезпека), а вгорi – пагорб (зупинка). Це – небезпека, але зупинена, а струмок, який витiкае бiля пiднiжжя гори або який, зустрiчаючи на своему шляху пагорб, не може рухатися прямо далi. За назвою гексаграми – це недорозвиток, неосвiченiсть. Однак разом iз тим i подолання цього недорозвитку – просвiта неосвiчених. Тому тут розгортаеться процес, що вiдбуваеться мiж учителем та учнем, мiж знанням, зiбраним ранiше, i новим пiзнавальним актом. Якщо в попереднiй гексаграмi фiгура керiвноi сторони лише намiчалася, а вся увага була спрямована на зображення труднощiв початку, то тут ця фiгура виступае з повною виразнiстю. Графiчно вона показана в другiй i шостiй сильних рисках, якi, однак, тут не головнi, а лише сприяють дii головноi п’ятоi риски. Остання, як i три iншi слабкi риски всiеi гексаграми, символiзуе неосвiчених, котрих навчае учитель. Але кожна з них мае своi специфiчнi риски, тому на рiзних щаблях цей процес охарактеризований по-рiзному. Але спiльним у ньому залишаеться те, що це – двостороннiй процес, в якому iнiцiатива просвiти може виходити лише вiд неосвiченого, позаяк цей процес не призводить до бажаного результату, якщо вiн базуеться на насильствi. Тому тут сприятлива стiйкiсть як розвиваеться, так i розвивае. І по-перше – в тому, щоб керуватися основним же зазначенням учня, а не шукати подальших вказiвок, не виконавши попереднi, по-друге – ця стiйкiсть потрiбна тому, щоб пам’ятати, що iнiцiатива процесу мае йти вiд учня. У технiцi пiзнання – це момент, коли пiзнаване, але ще не пiзнане, отримуе в розвитку процесу пiзнання ту яснiсть, яку дае йому розум, сформований накопиченим досвiдом. Та це не означае, що акти нового пiзнання цiлком залежнi вiд уже вiдомого, навпаки – новий акт пiзнання мае бути придатний до максимально повного прогнозу майбутнього. Але лише пояснюеться, в буквальному значеннi цього слова, яснiстю вже вiдомого. При цьому учень зберiгае всю гостру ревнiсть, допитливiсть i зацiкавленiсть в цьому процесi. (Недаремно тут в коментаторськiй лiтературi вказуеться на таке мiсце з «Лунь юй»: «Хто не палае душею [до пiзнання], тому не розкрию нiчого; хто не сумуе [про свою неумiлiсть], того i не розвину. І нiчого не вiдповiм тому, хто не скаже нi слова про три кути квадрата, коли йому видимий лише один кут». Цiкаво ще вiдзначити i те, що в Стародавньому Китаi ворожiння оракула вважалося засобом вирiшення сумнiвiв. Тому, як пише Ван Бi, повторне та трете ворожiння, даючи iншi результати, вже не спростовуе сумнiвiв, а, даючи альтернати

не вирiшення питання, лише вносить неяснiсть i розпливчастiсть). У текстi про це сказано так: «Недорозвиток. Недорозвиненому – розвиток. Не я прагну юнацького недорозвитку, а юнацький недорозвиток прагне мене. Пiсля першого ворожiння – сповiщу. Повторне i трете ворожiння – надмiрнiсть. А якщо надмiрнiсть – не розкажу. Сприятлива стiйкiсть».

1

Перший момент тут характеризуе сам початок взаемин учня й учителя. І нехай учень ще недорозвинений, але мае вiдбутися розкриття закладених у ньому здiбностей. Його близькiсть до вчителя й активнiсть його становища е цьому запорукою. Але водночас учитель ще не може дати йому таких настанов, яким би вiн слiдував без меж. Це швидше система заборон i покарань. Проте певна свобода учневi тут мае бути надана, з нього повиннi зняти кайдани (його затьмаренiсть), якi тяжiли над ним досi. Однак якби учень, звiльнившись вiд них, самостiйно почав дiяти, то йому довелося б занадто пошкодувати, бо через недосвiдченiсть вiн мiг би багато чого зiпсувати. Ось як це висловлюе текст: «Слабка риска – на початку. Розкриття недорозвинених. Тут бажано, щоб до людей були застосованi покарання, щоб вони були звiльненi вiд кайданiв, але самостiйний виступ до дii призведе до жалю».

2

Основна перевага вчителя полягае в тому, що вiн спроможний прийняти до себе недорозвиненого учня i в злагодi з усiею закономiрнiстю свiту розвивати його. Учень, полишений сам на себе, багато чого буде позбавлений; але i вчитель буде багато чого позбавлений, якщо вiн не вiзьме на себе керiвництво учнем. Як у будинок приводять дружину, нового члена родини, так i вчитель знаходить в учнi щось нове. І лише тодi, як син приводить у сiм’ю свою дружину, вiн може почати облаштування свого дому. Учитель – це лише носiй ранiше накопиченого розуму. І цей розум ставиться до знань, що здобуваються знову, як учитель до учня, як у родинi син до своеi дружини, вперше приведеноi в дiм. Лише в такому поеднаннi накопиченого розуму та нових знань досягаеться становлення власного знання i можливiсть передавати його iншим. Ось в якi образи втiлюються цi думки в текстi: «Сильна риска – на другому мiсцi. Прийми до себе недорозвиненого. Щастя. Привести [в дiм] дружину – на щастя. [Лише пiсля цього] син зможе закласти [власну] сiм’ю».

3

Момент кризи в цьому процесi характеризуеться тим, що ця третя риска е горiшньою в триграмi «небезпека». Тому те, що добре в попередньому моментi, згубне тут. Введення дружини в дiм тут не може увiнчатися успiхом, оскiльки вона, зустрiвшись iз багатiем, якого символiзуе сповнена сил друга риска, не зможе втриматися в рамках свого обов’язку. Таким чином, усi клопоти тут виявляються марними. У цьому становищi, звiсно, неможливе i поглиблене нове знання, а можлива лише спекулятивна гра думок. Але остання нiколи не приводить до позитивного знання. Тому текст тут застерiгае: «Слабка риска – на третьому мiсцi. Не треба брати жiнку [в дружини]: вона побачить багатiя i не буде панувати над собою. Нiчого сприятливого».

4

Криза вже минула. Але ця позицiя настiльки вiддалена вiд позицii вчителя, вона настiльки позбавлена пiдтримки в резонуючих до неi сферах, що нiчого i нiхто тут не в змозi подолати недорозвиток, який характеризуеться цiею гексаграмою. Тут безсилi i накази, i прихильнiсть учителя, i його застереження. Доводиться лише констатувати факт, що недорозвинена людина тут опиняеться в напрочуд скрутному становищi. Вона костенiе в своему недорозвитку. Якщо на попереднiй позицii пiзнання ускладнюеться поверхневою дiяльнiстю розуму, то тут заважае його вiдсталий недорозвиток. Природно, що жодна дiяльнiсть тут не дае позитивного результату, й единий результат такоi дiяльностi – жаль щодо неi. Текст тут лаконiчний: «Слабка риска – на четвертому мiсцi. Важкий недорозвиток. Жаль».

5

П’ята позицiя притаманна великiй людинi, але тут цю позицiю займае людина з дитячою податливою душею, показаною в символiцi «Книги змiн» слабкою рискою. Близькiсть до суворого вчителя, котрий займае горiшню позицiю, i правильний повний резонанс позитивно дiе на другiй позицii i робить це становище цiлком щасливим. Тут вказуеться на абсолютно закономiрний недорозвиток юнака i, щоб застерегти його вiд прагнення самостiйно розвиватися, що не призведе до позитивних наслiдкiв, тут зумисно вказуеться на щасливий характер цiеi позицii. Тут треба довiритися вчителю, а в пiзнаннi – довiритися вже сформованим i виробленим системi та методу пiзнання. Текст висловлюе це знову-таки з крайньою лаконiчнiстю: «Слабка риска – на п’ятому мiсцi. Юнацький недорозвиток. Щастя».

6

Настае край недорозвитку. І тут вказуеться сила вчителя, котрий досяг гармонii мiж знанням i новим актом пiзнання. Цiею силою вiн в змозi розбити недорозвиток. Але якби вiн просто нав’язав учневi своi знання, то вчинив би стосовно учня, як загарбник, як «розбiйник», втручаючись в самостiйнiсть його пiзнання. Це була б все ж замiна можливостi нового пiзнання вже ранiше накопиченим досвiдом. А тут уся справа в тому, щоб «давати зiлля вiдпов

дно до хвороби», щоб розбити недорозвиток, який, як розбiйник, захопив учня. Тому i текст каже: «Сильна риска – нагорi. Удар по недорозвитку. Погано бути розбiйником, добре впоратися з розбiйником».

№ 5. Сюй. Необхiднiсть очiкування

У процесi розвитку недорозвинених саме з особливою силою виступае необхiднiсть планомiрностi та витримки, тобто необхiднiсть очiкувати. І з приводу самовиховання (одного з типiв виховання) Мiн-чзи подае таку притчу: «Необхiдно [весь час] працювати [над собою], але не [розраховувати на] безпосереднiй успiх. Нехай свiдомiсть i не забувае про цю справу, i не допомагае зростанню». Не треба бути таким, як один чоловiк iз удiлу Сун, котрий був пригнiчений тим, що його паростки не ростуть, i став iх витягати. Багато так напрацювавшись, вiн повернувся додому i сказав родинi: «Як я сьогоднi втомився! Я допомагав паросткам рости». Його син побiг поглянути на паростки, а вони вже засохли. Мало хто в свiтi не «допомагае» так рости». Однак тут маеться на увазi не пасивне очiкування сприятливих обставин, а, навпаки, найактивнiша пiдготовча дiяльнiсть: нижня триграма – це «творчiсть», яка наразi зосереджена всерединi i ще не проявляеться зовнi, бо вона оточена туманом i хмарами (горiшня триграма – зовнiшнiй свiт, вода). Якщо кожна подiя мае свою причину, то, правильно створюючи причини майбутнiх подiй, ми готуемо правильну iхню реалiзацiю. Щоб чинити справедливо тепер, ii реалiзацiю можна вiддати майбутньому, коли вона сама собою проявиться. Тому на цьому щаблi iстотним е «володiння», i тодi ii «блиск», ii очевиднiсть буде розвиватися сама собою. При такому розподiлi дiяльностi сама «необхiднiсть очiкування» набувае дещо iншого сенсу, i саме тут доречно вказати на ii кiнцевий результат, на можливiсть зробити велику та серйозну справу – переправлятися через велику рiку (через весь потiк людського життя), щоб плiдно досягти вищого iдеалу людськоi досконалостi. Цей образ знаходить собi пiдтримку i в самiй гексаграмi: з усiею повнотою внутрiшнiх сил творчостi, мужностi й ясностi перед водною небезпечною безоднею оточення – i рiшуче кинутись у неi. Цi думки в текстi показанi так: «Необхiднiсть чекати. Володiй правдою. Тодi блиск ii розвинеться i стiйкiсть буде на щастя. Сприятливий брiд через велику рiку».

1

У кожнiй людинi закладена здатнiсть до нових актiв пiзнання. Але доти, доки вони iснують лише цiлком латентно, процес нового пiзнання ще не почався, i тут ще недоречно казати про якусь необхiднiсть чекати. Ще нiчого чекати. Але як тiльки процес пiзнання активiзовано, вiдразу ж доводиться зважати на закономiрнiсть ритму, в якiй вiн протiкае, для успiшностi та результативностi його розвитку. Першi ж етапи в процесi нового пiзнання полягають у грунтовному засвоеннi вже вiдомого попередникам. Тому тут iдеться ще не про особисте пiзнання, а про вивчення того, що можна почерпнути з книжок або з учительськоi традицii. Звiсно, це нiяк не мае пiдмiняти справжнього самостiйного акту пiзнання, бо це лише переддень, передмiстя пiзнання. Проте, це дуже необхiдний ступiнь. Не тiльки не можна оминути його, але навiть квапливiсть i нетерпiння на цьому етапi можуть мати лише згубний вплив на весь процес. Навпаки, в цiй необхiдностi очiкування – сталiсть у дiяльностi засвоення вже вiдомого – дае лише хорошi плоди. І на цьому щаблi нiяк не можна дорiкати людинi в повiльностi, бо вона випливае з постiйностi, з самоi необхiдностi чекати. Вiдтак, зрозумiло, що особиста боротьба з помилковими i хибними поглядами тут немислима. У текстi це висловлене такими словами: «Сильна риска – на початку. Очiкування в передмiстi. Сприяе постiйностi дiяльностi. Осуду не буде».

2

Для наступного, другого щабля потрiбно щось бiльше, нiж просте iнтелектуальне засвоення того, що вже вiдоме. Тут людина вже мае сама прийти до цього безпосереднього свiту та вступити з ним в зiткнення як пасивно – в спогляданнi, так i активно – в моральнiй дiяльностi, що випливае з пiзнання. Сумнiви тут уже мають бути подоланi. Але саме через це вольове зусилля до нового пiзнання обурюеться i противиться цьому iмпульсу все вiдстале й iнертне в людинi. Тому лише тут, на березi, в пiзнаннi, виникае необхiднiсть очiкування, яке характеризуеться тим, що з’являться невеликi чутки, певна суперечка мiж iмпульсом до нового пiзнання i вiдсталiстю накопиченого досвiду. Але справжне вмiння чекати i перечекати тут, врештi-решт, приводить до щастя. У текстi про це сказано так: «Сильна риска – на другому мiсцi. Очiкування на пiску [бiля берега]. З’являться невеликi чутки. Врештi-решт – щастя».

3

Для остаточного засвоення нового знання треба зачекати, поки придбане знання не стане настiльки ж природним i мимовiльним, як, наприклад, чуттеве сприйняття. Якщо попереднiй щабель може уподiбнюватися очiкуванню на березi, то тут зроблений ще один крок уперед, ще ближче до рiчки (яку символiзуе горiшня триграма «вода», рiка). Тут – очiкування в мулi. Тут усе негативне, всi сили вiдсталостi та мороку виступають у всiй своiй потузi.

аме тут iх треба подолати, але для цього доведеться спочатку застерегти про iхне настання. Таке застереження ми i знаходимо в текстi: «Сильна риска – на третьому мiсцi. Очiкування в мулi. Насуваеться прихiд розбiйникiв».

4

За позитивного результату кризи, показаного в попереднiй позицii, подальший рух виражаеться в зовсiм особливiй формi потреби чекати. Це – не пасивне очiкування, а творче, активне очiкування, сповнене внутрiшнiх сил, набутих на попереднiх щаблях. Тут, аби набуте знання пронести в майбутне, доведеться захистити i вiдвоювати його в усiх протиборчих сил. В уявному спокоi очiкування в реальностi протiкае настiльки iнтенсивна дiяльнiсть, що вона може бути показана лише в образi кривавого бою. Вже не на пiску бiля берега, не в мулi доводиться чекати свого часу: тут – очiкування кровi. Але тiльки воно дае можливiсть вийти з темноi печери незнання у вiдкритий свiт, що ясно сприймаеться. Текст втiлюе це в такi образи: «Слабка риска – на четвертому мiсцi. Очiкування кровi. Вихiд iз печери».

5

Вигравши бiй попереднього щабля, людина досягае тiеi стадii очiкування, на якiй згладжуються межi позитивного та негативного. Все вже завойовано, все вже досягнуто. Узагальнене i ранiше набуте знання, i сенс нового акту пiзнання. Настае момент заспокоення, той момент, коли вже немае потреби в дiяльностi, коли можливий спокiйний бенкет, пiсля якого настае час очiкування. Тут корисна лише спокiйна цiлеспрямованiсть. Вже завдяки iй гарантоване щастя. Це можливо лише тому, що на попереднiх щаблях набуто позитив. У текстi з цього приводу сказано таке: «Сильна риска – на п’ятому мiсцi. Очiкування вина та страв. Стiйкiсть – на щастя».

6

Повне нове пiзнання досягнуте. Бiльше того – воно засвоене остаточно. Це дае можливiсть не тiльки знати, але й умiти. Те, що ранiше було особистою обмеженiстю, не здатне бiльше обмежувати. Те, що ранiше здавалося темною печерою, з якоi треба вирватися на свiтло, бiльше не затьмарюе. Людина правильно прожила час необхiдностi очiкування. Вона отримала доступ до вершин пiзнання свiту i тим самим набула можливiсть без шкоди для себе опуститися в похмурi глибини свiту. І саме в них до неi повертаються творчi сили, накопиченi на перших трьох пiдготовчих щаблях очiкування. Їхня дiя вiддзеркалюе в собi характер усього цього часу очiкування. Вони приходять, як три неквапливi гостi. Необхiдно поставитися до них iз повною повагою, бо вiд них залежить остаточний успiх. Це сили молодостi, якi отримують можливiсть повторно проявитися в старостi, щоб реалiзувати завершення едностi бiографii людини. Цi думки текст висловлюе в притаманнiй для нашоi пам’ятки образностi: «Слабка риска – нагорi. Увiйдеш у печеру. Буде прихiд трьох неквапливих гостей. Ушануеш iх, i врештi-решт буде щастя».

№ 6. Сун. Суд

Очiкування корисне. Воно може i мае бути наповнене самоконтролем. Певна рiч, це тимчасовий вiдхiд вiд зовнiшнього свiту та занурення у себе. Така розбiжнiсть зовнiшнього та внутрiшнього показана навiть у символiцi гексаграми. Тут нагорi, в зовнiшньому – небо (творчiсть), а внизу, всерединi – вода (небезпека). Сутнiсть неба – в його прагненнi пiдiйматися, так само, як сутнiсть води – в ii прагненнi текти вниз. Мiж ними – конфлiкт, позивання, тобто суд. Але вода вiддзеркалюе в собi творче небо, вона пронизана його силами. Це показано i в триграмi води, де свiтлова риска занурена в середину двох тiньових рисок. Пильне збереження у внутрiшньому цiеi вiддзеркаленоi сутi неба призводить до гармонiйного еднання з ним. Але будь-яке надмiрне доведення справи до краю тут згубне, бо проявиться до кiнця сутнiсть води, яка тяжiе вниз i вiддаляе вiд неба. Натомiсть, якщо не пiддаватися ii тяжiнню, а дивитися на небо як на вищий людський iдеал творчостi, якщо побачитися з великою людиною, то буде добробут, i навпаки: його не буде, якщо кинутися самостiйно в потiк життя. На шляху пiзнання речей тут так само. Мае бути вимовлене мiркування про спiввiдношення вже вiдомого та знову набутого досвiду. Такий суд мае не тiльки негативний бiк осуду, але (чи не бiльшою мiрою) i позитивний бiк мiркування про помилки i звiльнення вiд них. Тим бiльше, що в такiй сферi це суд людини над собою – суд кращого, що е в людинi, над ii помилками та хибами, суд творчостi над пасивною вiдсталiстю та подолання ii. Це все конденсоване в текстi: «Суд. Власниковi правди – перешкода. Пильнiсть i врiвноваженiсть – на щастя. Крайнощi – до жалю. Сприятливо побачитися з великою людиною. Несприятливий брiд через велику рiку».

1

Усе погане на початку свого виникнення ще не мае достатньо великоi сили опору, щоб вважати його непереборним. На першому мiсцi суду його символiзуе слабка риска, м’який характер якоi вказуе на легку можливiсть подолання зла, тобто того, що тут пiдлягае осуду. Найбiльше з приводу нього можуть виникнути незначнi чутки та дебати, але справу все ж вдасться виправити хоча б одним своечасним каяттям. У текстi читаемо: «Слабка риска – на початку. Не вiчне те, про що йде мова. З’являт

ся невеликi чутки. Врештi-решт – щастя».

2

Не здолавши зла вчасно, на наступному щаблi ми даемо йому можливiсть змiцнiти настiльки, що воно вже пануватиме. Воно пiдганяе нас i спонукае до суду, але цей суд не буде для нас корисним, може бути лише осуд. Позиваючись, ми самi на себе накликаемо бiду. Тут краще вiдмовитися вiд суду i хоча б iз пiвдороги повернутися та заховатися у себе вдома; краще повернути навiть незначнi своi володiння, нiж у судi гнатися за чимось бiльшим. Так i в пiзнаннi в аналогiчних умовах бувае краще повернутися до незначного, але цiлком освоеного досвiду, нiж, збившись iз слушного шляху, прагнути до набуття все нових i нових знань, якi залишаються цiлком зовнiшнiми та не придатними до освоення. Припустившись помилки, необхiдно вiдмовитися вiд того, щоб вимовити остаточне мiркування. Треба повернутися до початковоi точки та виправити помилку, i лише пiсля цього рухатися далi. У текстi це втiлено в такiй порадi: «Сильна риска – на другому мiсцi. Той, хто не здолав себе, [йде на] суд. Нехай вiн повернеться i сховаеться в своiй оселi з трьохсот дворiв. Тодi не буде бiди, [викликаноi ним самим]».

3

Неможливiсть руху зсередини назовнi вже в самiй гексаграмi вказана чiтко: в зовнiшньому домiнуе творча сила, проти якоi не може встояти внутрiшнiй свiт, що опинився в станi небезпеки. Над останнiм тут чиниться суд. Ця неможливiсть руху вперед у момент кризи (третя позицiя) виступае особливо чiтко, бо ця позицiя – момент переходу вiд внутрiшнього до зовнiшнього. Звiсно, будь-яка вiдмова вiд нових знань, вiд руху вперед, будь-яке стiйке перебування на мiсцi – жахливе, але тут воно лише в змозi привести до щасливого кiнця. Тут людина не може дiяти самостiйно заради нових досягнень. Лише досягнуте у давнину може тут пiдтримати людину. Але справжнiй вождь людства е i найдосконалiшим носiем того, що вже було досягнуте. Тому, iдучи за ним, ще можливо дiяти, однак навiть за таких дiй нiчого не досягти задля себе. Людина тут подiбна на виткi рослини, якi за пiдтримки високого та мiцного дерева можуть пiднятися на велику висоту. Так само i в пiзнаннi: в момент кризи ставлення суб’екта до об’екта суб’ект не в змозi виробити методологiю пiзнання ad hoc i змушений користуватися ранiше виробленою методологiею. (Не варто, однак, випустити з уваги те, що цей постулат е лише окремим випадком i зовсiм не показуе загальних гносеологiчних поглядiв нашоi пам’ятки. Тут маеться на увазi лише конкретна можливiсть, характерна для цiеi ситуацii в процесi пiзнання. – Ю. Щ.) У текстi це зашифровано в такi слова: «Слабка риска – на третьому мiсцi. Годуйся досягнутим у давнину. Стiйкiсть жахлива, але врештi-решт буде щастя. Можливо, iдучи за вождем, i будеш дiяти, але нiчого не вдiеш [сам]».

4

Вплив кризи ще тривае i на цiй позицii, i тут людина також не в змозi впоратися з собою i доводить справу до суду. Але ця позицiя вже включена в триграму «творчостi», тобто тут людина мае творчу мiць, завдяки якiй вона може всi своi вчинки виправити i повернутися в стан невинностi, вiдповiдно до задуму долi. Збагнувши його, людина може досягти повного та досконалого примирення зi своею долею. Стiйко зберiгаючи цю примиреннiсть, вона вступае в свiт, нiби гармонiйно входить в його частину. Знову ж таки не варто вважати, що тут подане раз i назавжди загальне усталення. Мова йде про специфiчнi умови одного з моментiв «суду», причому «суд» цей тепер розглядаеться з точки зору суддi (горiшня триграма). З цiеi точки зору суд – не покарання, а виправлення заради перемоги необхiдностi закону доль. Необхiдна звитяга iстини над тимчасовою й уявною правильнiстю. Саме вiдновлення iстини тут i маеться на увазi. У текстi про це сказано так: «Сильна риска – на четвертому мiсцi. Той, хто не здолав себе, [йде на] суд. Нехай вiн навернеться i поеднае себе з долею, i в цiй змiнi знайде мир. Стiйкiсть – на щастя».

5

З точки зору того, хто виголошуе вирок суду, суд – це головне i досконале пiзнання, очищення та виправлення негiдного вчинку. З висоти цiеi дii не може бути випущена з уваги жодна лиха дiя. Пiзнаеться все, що не е благим. А якщо воно пiзнане в характеристицi, то вже не буде бiльше вiдбуватися. Так вiдновлюеться повна невиннiсть, той початковий стан гармонii, який передував злочину. Його бiльше немае, як його не було до його задуму. Тому i текст тут лаконiчний: «Сильна риска – на п’ятому мiсцi. Суд. Початкове щастя».

6

Спокута провини в осудi не повинна змушувати людину легковажно ставитися до можливостi спокутувати провину. В iншому випадку це буде перерозвинена спокута, яка описуеться в шостому роздiлi цiеi гексаграми. Тут мова йде про легке ставлення до прощення. Людина може бути прощена, але вона знову чинить негiдно, розраховуючи на нове каяття та спокуту. Якщо на попередньому щаблi мова йшла про повне та дiеве виправлення, то тут – перерозвиток, знову i знову з’являеться виправлення хиб, яких припускаються знову i знову. (Текст тут надiляе цi думки в образи, зрозумiлi i без пояснення, але наповненi с

ецифiкою життя придворних феодалiв Стародавнього Китаю. – Ю. Щ.): «Сильна риска – нагорi. Можливо, тебе винагородять поясом, але до кiнця аудiенцii ти тричi порвеш його».

№ 7. Ши. Вiйсько

Ця гексаграма вiдрiзняеться вiд попередньоi тим, що в нiй замiсть «творчостi», розташованоi зовнi, опиняеться «виконання». Якщо перше – це напруга та свiтло, то друге – податливiсть i пiтьма. Вона не може вносити яснiсть, так би мовити, озвучувати мiркування, i тому в ситуацii, показанiй у цiй гексаграмi, конфлiкт не може бути вирiшений судом. Тут дiеве щось iнше. Той, хто може судити себе сам, до суду справу не доводить. А той, хто доходить до необхiдностi судитися, не обов’язково буде задоволений рiшенням суду. В такому випадку вiн, незважаючи на це рiшення, повстане проти нього. Але в такому становищi дiяти лише юридичними засобами безглуздо, бо саме за iхньою допомогою висловлений осуд. Система «Книги змiн» була б порушена, якби суд у нiй був показаний лише з позитивного боку. Можливий i неправий суд, проти якого треба повстати. Але позаяк юридично повстати неможливо, то доводиться вдаватися до збройного повстання, до вiйська. Не можна, однак, легковажно ставитися до останнього. Тому ця гексаграма присвячена багатосторонньому вивченню «вiйська», його дiй i застосування. Небезпека – основна ознака дii i застосування вiйська. Це показано в самiй структурi гексаграми: всерединi (внизу) – небезпека, а зовнi – виконання: триграма, що складаеться тiльки з рисок темряви. Похмура небезпека, ось що каже сам символ. З найбiльшою пильнiстю, з повноцiнним життевим досвiдом чоловiка слiд вирiшувати суперечку за допомогою вiйська. Тут однаково згубними можуть виявитися як юнацький запал, так i стареча вiдсталiсть. Тiльки при контролю цього може бути успiх, тобто може бути виправлено те, що вже ранiше було зiпсовано. Недорозвинений юнак або розвинеться правильно, i тодi йому треба лише зачекати свого часу; або ж вiн у розвитку помилиться i мае бути засуджений. Якщо ж навiть судом не можна виправити помилку, то необхiднi рiшучi заходи: необхiдна дiя вiйська. Такий другий сенс цiеi гексаграми. Але в них обох загальним залишаеться вимога стiйкостi: сталого перебування на правильному шляху та з незаплямованою совiстю. У текстi е лише натяк на цi домiнуючi думки, якi розкриваються тiльки в коментаторськiй лiтературi, головним чином з герменевтичного дослiдження. Ось текст: «Вiйсько. Стiйкiсть. Змужнiлiй людинi – щастя. Осуду не буде».

1

У будь-яких дiях вiйська спiвiснують i здобуток, i втрата. Перевага першого над другою визначае успiх вiйська. Але успiх досяжний лише тодi, коли не вiн е пристрасно бажаним результатом. Тут гарячковiсть може лише спричинити найгiршi наслiдки. Натомiсть успiх можливий лише тодi, коли застосування вiйська випливае не з одного прагнення перемоги (яку однаково бажають обидвi воюючi сторони), а iз залiзноi необхiдностi, з вищих законiв стратегii. Так i виправлення помилок, допущених в пiзнаннi, недосяжне за допомогою дiй, що базуються на простому намiрi та бажаннi. Цього можна досягти тiльки з усвiдомлення його неминучостi, яке мае бути найгрунтовнiшим i сумлiнним. Текст втiлюе цi думки в такi слова: «Слабка риска – на початку. Вiйську виступати за законом. Без сумлiнностi – нещастя».

2

Рiзниця елементiв полярностi можлива лише в силу iхньоi едностi. Рiзниця мiж свiтлом i темрявою можлива лише завдяки iхнiй едностi. У теорii «Книги», по-перше, вельми часто вказуеться на взаемне тяжiння свiтла та темряви. По-друге, в кожнiй гексаграмi переважае дiева тьма, якщо тiньових, слабких рисок у нiй вiдчутна меншiсть, i навпаки. По-трете, в кожнiй гексаграмi показане розгортання цього процесу в часi, що йде двома хвилями, в яких двi вищi точки – це риски друга (у внутрiшньому) i п’ята (в зовнiшньому). Вони, займаючи серединне розташування мiж початком хвилi й ii кiнцем, особливо сприятливi. Це ще пiдкреслюеться й тим, що середина, зосередженiсть, цiлеспрямованiсть, врiвноваженiсть – все це поняття, якi мiстяться в технiчному термiнi чжун. Вже наворожена позицiя показана тут рискою, що символiзуе всi цi ознаки, тобто займае найвдалiше мiсце, крiм того, це й едина в гексаграмi свiтлова риска, до якоi тяжiють i якiй пiдпорядковуються всi iншi риски. Але вона також опинилася в самому осереддi триграми «небезпека». Все це мае показувати розташування полководця в серцi його вiйська. Нехай вiйсько та його дii i стоять пiд знаком небезпеки, нехай в оточеннi i пiтьма, але цей полководець перебувае в серцi вiйська, тобто однаково далекий як вiд надмiрного, так i вiд недостатнього. Тому його дii будуть цiлком i завжди вдалi i вiн удостоiться вищоi похвали, бо мiж його рискою (сильною) i рискою володаря (слабкою п’ятою) iснуе вiдповiднiсть як за аналогiею iхнiх центральних позицiй, так i за антитезою полярностi. Так зображений в такiй образностi та символiцi вдало дiючий полководець. Такий розум, що дiе в самому серцi нового акту пiзнання. Завдяки його центральному розташуванню йому однаково

оступнi всi складовi, що входять до пiзнавального акту. І саме цей розум, закладений в основу нового акту пiзнання, й iнспiрований iз боку носiiв уже досягнутого знання. У текстi про це сказано такими словами: «Сильна риска – на другому мiсцi. Перебування в серцi вiйська. Щастя. Осуду не буде. Володар тричi вiддасть наказ».

3

Позицiя кризи – децентрована. Крiм цього, тут вона зайнята слабкою рискою, а це ще погiршуеться тим, що в символiцi «Книги» нормою вважаеться перебування сильних рисок на непарних позицiях i слабких – на парних. Власне, ця норма вимагае сили для подолання кризи, але в цьому випадку – якраз навпаки. Тому жодного успiху тут очiкувати неможливо, що i знаходить свое вiдображення у вiдповiдному образi тексту. Так i в пiзнаннi не може бути успiху, тобто нового знання, коли акт нового пiзнання позбавлений внутрiшньоi сили та правильностi. Вiн не в змозi подолати вiдсталiсть уже накопиченого досвiду, який у нових умовах може бути цiлком непридатним i неживим. Тодi вiдбуваеться пiдмiна нового живого пiзнання трупами колись виниклих думок, чужих до поточного моменту пiзнавального життя. Іншими словами, вiдбуваеться загибель пiзнання, тобто нещастя, розкол мiж знанням i свiтом. Текст це висловлюе лаконiчно та напружено: «Слабка риска – на третьому мiсцi. У вiйську може бути вiз трупiв. Нещастя».

4

Нормальнiсть спiввiдношення мiж слабкою рискою та парною позицiею дае можливiсть говорити про наступний етап розвитку цього щабля, на якому враховуеться попереднiй досвiд, i надавати перевагу вiдмовi вiд активних дiй: вiдступ вiйська на постiйнi квартири для вичiкувальноi пiдготовки подальшого наступу. Так само i в пiзнаннi – це момент, коли пiдводиться пiдсумок накопиченого досвiду перед вторинним завоюванням нового пiзнання. Нi про удачу, нi про невдачу тут говорити неможливо, але можна лише вказати, що «вiдступ вiйська» – це не втеча, а пiдготовка, за яку ганити не треба. Текст тут такий: «Слабка риска – на четвертому мiсцi. Вiйську – вiдступати в тил. Осуду не буде».

5

Хоча п’ята позицiя взагалi е пiдйомом сил, але в цьому випадку вона зайнята слабкою рискою, що символiзуе неможливiсть самостiйних дiй. Проте тут треба дiяти, бо кiнцевий результат дii ще не досягнутий, i домiшуються до нього зовсiм чужi елементи. Нiби на обробленому полi з’явилася дичина, яка псуе врожай Однак якщо самому тут дiяти i неможливо, то для успiшностi наказiв iх годi було скасовувати. Треба тримати свое слово. При цьому, природно, важливо, щоб була правильно обрана людина, котрiй наказують i котру тим самим надiляють вiдповiдними повноваженнями. У таких умовах ii безапеляцiйнiсть необхiдна, а кожен ii пiдлеглий, котрий дiе на свiй страх i ризик, приречений на невдачу, навiть якщо б вiн дiяв iз повною вiдвертiстю i стiйкiстю. У гносеологiчнiй глосi символiку цiеi цитати розумiють так, що мова йде про той момент пiзнання, коли завойовуеться нове знання, але воно ще не завойоване остаточно. У такому становищi до справжнього знання домiшуються ще й елементи випадкових асоцiацiй, якi виникають не через незнання чи занадто поверхневе знайомство з предметом пiзнання. Тут може дуже допомогти i обiзнанiсть у лiтературi, i за цi слова треба мiцно триматися, однак слiд пам’ятати, що важливий сенс слiв, а не самi слова, що сенс цей необхiдно грунтовно засвоiти, нiби здавна усиновити. Це «старший син», який протиставляеться «молодшому синовi», що уособлюе лише поверхневе знайомство з лiтературою. Для останнього стiйкiсть рiвносильна вiдсталостi, яка може знищити успiх пiзнання. Ось образи в текстi: «Слабка риска – на п’ятому мiсцi. На рiллi е дичина. Сприятливо тримати слово. Осуду не буде. Старшому синовi – бути перед вiйськом. Молодшому синовi – вiз трупiв. Стiйкiсть – до нещастя».

6

Гонитва за перемогою лише заплющуе очi на нагальну необхiднiсть боротьби. Тому на попереднiх щаблях iз вiдповiдно рiзними сторонами давалися попередження проти помилок поточного моменту. Тут же – кiнець процесу, названого вiйськом. Тут мова вже мае йти про результат його дiй. Єдине попередження, доречне тут, – це попередження проти дii нiкчем, якi борються лише заради перемоги. Тому один iз коментаторiв цього мiсця промовляе настiльки ж лаконiчно, як i парадоксально: «Коли абсолютно мудрий чоловiк керуе вiйськом, то на початку вiн не домагаеться перемоги за будь-яку цiну. Тому наприкiнцi вiн може [досягти] справжнього успiху». Як метафора ця думка може бути застосована i до дiяльностi пiзнання на етапi завоювання нового знання, де останне вже завойоване i мае утворити еднiсть, наче знову заснована держава мае поеднатися з домами колишнiх феодалiв. Якщо перевести це в образнiсть феодальноi пам’ятки «Книги змiн», читаемо: «Слабка риска – нагорi. Великий володар керуе долями. Вiн засновуе царство, приеднуючись до домiв [феодалiв]. Нiкчемнi люди так не дiють».

№ 8. Бi. Наближення

Досягнення перемоги (завоювання) – це лише момент, результат якого мае бути закрiплений. Дiя, спрямована на закрiплення звитя

и, характеризуе цю ситуацiю. Вона полягае у взаемному зближеннi переможця та завойованоi ним областi, яке можливо тому, що перемога означае знищення та пiдпорядкування всього того, що чуже, що не здатне до зближення. Останньому тут необхiдно поставити правильний прогноз майбутнього розвитку, причому мова наразi йде не стiльки про досягнення добробуту завойованоi областi, скiльки про запобiгання зовнiшнiм силам, якi дiють руйнiвно. Якщо для попередньоi ситуацii момент звитяги е останнiм моментом, то для цiеi ситуацii вiн виступае в ролi ii початку. У ньому тi початковi спiввiдношення, якi пiдлягають стiйкому збереженню на все майбуття. Так мова йде з точки зору того, до кого [воно] наближаеться. Тим же, хто наближаються до нього, необхiдно усвiдомити, що в такiй ситуацii можливе лише благотворне зближення, яким мае скористатися вiдразу кожен, хто йде до зближення. Запiзнення в таких умовах рiвносильне вiдмовi, рiвносильне перетворенню зi спiвучасника перемоги в переможеного та розбитого. У процесi пiзнання, поки нове знання ще не досягнуте, доводиться чинити рiзнi дii для його досягнення. Тут i протиставлення знання незнанню, i приведення в стрункiсть хаосу переживань, i проникнення в поки що недоступну стихiю ще не пiзнаного, i вiдмежування вiд випадкових, що заважають, уявлень. Але ось пiзнання завойоване. Це означае, що всi цi дii доведенi до позитивного результату. Тодi в галузi пiзнання можна досягти всього родинного, нiщо чуже вже не на завадi. Можливо, й потрiбне зближення нового, вищого пiзнання з попереднiм пiзнанням. Те, що зберiгае в останньому силу переконливостi, незважаючи на досягнення нового пiзнання, що стоiть на вищому щаблi, вiдразу ж об’еднуеться з ним у едину систему знань. Тi ж пiзнання попереднiх щаблiв, якi зараз запiзнилися, – вже не придатнi та приреченi на загибель. Така промiжна ситуацiя мiж завоюванням перемоги й ii майбутнiм виховним процесом. Текст висловлюе це так: «Наближення. Щастя. Вникни в оракул, i вiд початковоi вiчноi стiйкостi осуду не буде. Чи не краще вiдразу ж прийти? Хто запiзниться, тому – нещастя».

1

Найвiддаленiше вiд переможця i водночас найподатливiше коло пiдлеглих позбавлене можливостi самостiйно дiяти. Воно якнайiнтенсивнiшим чином прагне наблизитися до переможця, бо особливо вiдчувае вiддалення вiд переможця, котрий (беручи до уваги попереднiй коментар) постае тут як носiй нового, справжнього пiзнання: як «володар правди». Стосунки тут, на початку зближення, ще напрочуд простi, позбавленi химерностi та штучностi. Тому «володар правди» наповнений нею, як простий невибагливий глиняний глечик наповнений водою. Не в зовнiшностi його суть, а в його змiстi. Кожен наближаеться до нього, навiть дiючи заради себе самого, чинить усе ж те, що вимагае ситуацiя. Тому, приходячи до нього беззастережно, до кiнця, вiн творить щастя не тiльки для себе, але й для iнших. Пасивно зберiгаючи своi знання, вiн долучаеться разом iз ним до всiеi системи знову завойованого рiвня свiторозумiння й утворюе для останнього такий собi кордон, оформляе його. У цьому корисна дiя простого людського розуму, здорового глузду, який замiнюеться iншими типами пiзнання на подальших етапах. Текст висловлюе це такими словами: «Слабка риска – на початку. Наближайся до того, хто знае правду. Осуду не буде. Вiн наповнений правдою, як повний глечик. Остаточно прийдеш до нього, то буде щастя i для iнших».

2

Те наближення, яке маеться на увазi тут, – це не зовнiшня, не суто просторова близькiсть, а зближення по сутi, для якого визначальним е лише внутрiшня спiвзвучнiсть. Тому в процесi цiеi ситуацii насамперед враховуеться ii ритм i спiвзвучнiсть цьому ритму. Ми вже неодноразово бачили, що процес, показаний у тiй чи iншiй гексаграмi, е ритмом двох хвиль, в яких друга та п’ята позицii висловлюють вищi точки розвитку кожноi хвилi. Тому мiж ними iснуе така ж внутрiшня спорiдненiсть. Тут це пiдтримуеться протилежнiстю сил свiтла (5) i темряви (2), отже, й iхнiм взаемним тяжiнням. При цьому тут обидвi цi сили займають своi позицii природно. Тому саме мiж ними, можливо, найпродуктивнiше плiдне зближення. Якщо в ньому вся суть цiеi гексаграми, то в цих межах вона зображена найбiльше лише в поняттях, тодi як ii образна розробка в уявi буде показана в текстi п’ятоi риски. Тут також вiдзначаеться той момент в пiзнаннi, який характеризуеться пристрастю, потягом до пiзнання, але й повною можливiстю реалiзувати цей потяг. Вiн е, i нiщо йому не перешкоджае. Останне навiть виражаеться суто графiчно: адже мiж другою рискою (суб’ект бажання) i п’ятою (об’ект бажання) немае сильних рисок, якi можуть чинити опiр. Однак на цьому етапi маеться на увазi лише наближення, але ще не досягнення об’екта бажання. Й якщо для п’ятоi позицii, як побачимо, буде характерне повне та досконале пiзнання, то для цiеi – лише прагнення до нього i володiння ним не реально, а лише в iдеалi. Останне все ж можливе, бо межа мiж внутрiшнiм i зовнiшнiм тут знищена силою спiвзвучностi та взаемним iхнiм тяжiнням. Цi думки тут подано ли

е в натяку доволi скупого тексту, але вони, без сумнiву, випливають з усiеi системи пам’ятки i потрiбнi для гiдного насичення не в мiру лаконiчного тексту: «Слабка риска – на другому мiсцi. Наближайся до нього зсередини. Стiйкiсть – на щастя».

3

Прагнення до об’екта (вищого iдеалу) залишаеться i тут, але сприятливi умови вже минули. Мова iде про тих, хто спiзнився, про кого йдеться в текстi самоi гексаграми. Вже саме прагнення е силою, а наявнiсть сили обов’язково викликае протиборство. Так суб’ект тут обличчям до обличчя протистоiть усiм негативним силам, якi в коментаторськiй лiтературi iнодi розглядаються як iнфернальнi. Це показано i в тому, що тут присутне лише прагнення до iдеалу за повноi неможливостi його здiйснення, бо ознаки, якi позитивно дiяли на попередньому щаблi, – спiвзвучнiсть, нормальнiсть, зосередженiсть – повнiстю вiдсутнi тут. Остання можлива лише на другий i на п’ятiй (центральних у триграмi) щаблях, перша ж i друга – на цiй позицii вiдсутнi: i третя та шоста позицii зайнятi однорiдними i тому неспiвзвучними силами, а третя, непарна позицiя зайнята не нормативно слабкою рискою. Це вкладено в слова лаконiчного тексту: «Слабка риска – на третьому мiсцi. Наближаешся до нього, але воно – не те».

4

Пiсля пережитоi кризи наближення знову можливе, однак внутрiшню спорiдненiсть вже не вiдновити. Для неi час уже втрачено. І едине, що тут можливе, – це зовнiшня, просторова близькiсть, яка в цих умовах також мае значення. Якщо мова йшла про внутрiшню спорiдненiсть понять, то тепер уже – про близькiсть iхнього спiвставлення. При цьому, звiсно, межi спiвмiрних понять роздiляють iх, як i поеднують, тобто «зближують». Для успiху тут потрiбна лише стiйкiсть збереження такого status quo. Найдавнiша коментаторська традицiя вважае цю близькiсть близькiстю до правителя його радникiв, мiж якими вона може пiдтримуватися не в силу внутрiшнього спiвзвуччя, а лише в силу пiдпорядкування радникiв верховнiй владi. У текстi читаемо: «Слабка риска – на четвертому мiсцi. Зовнiшне наближення до нього. Стiйкiсть – на щастя».

5

Якщо ранiше наближення розглядалося з точки зору тих, хто наближаються, то тепер воно розглядаеться з точки зору того, до кого наближаються. Цей об’ект наближення показаний единою свiтловою рискою, до якоi, через полярнiсть, тяжiють й усi iншi. Тут достатньо однiеi ознаки цього об’екта, його явностi, що викривае вiдтiнок явностi до всього процесу наближення. Однак це не пасивне допущення безформного та вiльного наближення, а зовсiм визначене оформлення свободи наближення. Воно показане в образах, запозичених iз обрядiв Стародавнього Китаю. Як на це вказуе один iз визначних коментаторiв – сунський Чен І-чуано, вже при династii Чжоу iснував культовий обряд царського полювання, за якого загоничi ставилися лише з трьох бокiв поля. Четвертий бiк залишали вiдкритим, i дичина, яка втекла вiд царського полювання, цiлком могла уникнути смертi. Таким чином, убитими ставали лише тi тварини, якi сунули прямо на мисливця, яким «життя не було потрiбне» i вони «самi вiддавали його». Вважали, що така дiя володаря е сильнодiючим прообразом для всього населення, що виявляються зайвими якiсь заборони. Так показана ця свобода, оформлена все ж рамками необхiдностi. Доволi поширений текст висловлюе це такими словами: «Сильна риска – на п’ятому мiсцi. Явлене наближення. Царю слiд ставити загоничiв лише з трьох бокiв i упускати дичину, що попереду. Тодi для городян не буде заборон. Щастя».

6

Останнiй щабель вказуе на певний перерозвиток. Вiдповiдним е i перерозвиток наближення. У ньому втрачене вiдчуття об’екта наближення, i залишаеться лише наближення невiдомо до чого. Одне безцiльне прагнення. Безвихiдь цього стану в лаконiчнiй фразi тексту показана так: «Слабка риска – нагорi. Наближення до нього позбавлене головного. Нещастя».

№ 9. Сяо-чу. Виховання малим

Як i в двох попереднiх гексаграмах, в цiй одна риска одного типу, протистоячи п’ятьом рискам iншого, е об’ектом iхнього прагнення. Така ферментна дiю меншини вже намiчалася в попередньому, але тут вона пiдкреслюеться з особливою силою i поступово чинить свою дiю на весь процес. У ньому розглядаеться, так би мовити, зародження впливу протилежного. Воно ще цiлком перебувае у зовнiшньому середовищi, яке вiдрiзняеться пасивною податливiстю (показаною у властивостi горiшньоi триграми «податливiсть»), i протистоiть максимальному напруженню творчостi, показаному в нижнiй триграмi. Так тут слабкiсть починае долати силу, чинячи останнiй перешкоди. З iншого боку, тут маеться на увазi протистояння i опiр iндивiда всьому його навколишньому оточенню. Щоб збагнути, в якому сенсi тут iдеться про перешкоду, необхiдно взяти до уваги, що тут е неперекладна гра слiв, бо це проходить червоною ниткою через коментаторську лiтературу, слово, що позначае тут «перешкоду», таким самим чином позначае i «виховання». Адже перешкоди, якщо iх долають, е найкращим засобом виховання, i з чогось негативного перетворюються в позитивне, дiе фа

тор виховання волi та витримки. Що ж е «завадою», подолання якоi тут дiе виховним чином? Вiдповiдь на це показана в дещо дивному за автохтоннiстю образi. Справа в тому, що в Китаi дощовi хмари частiше рухаються зi сходу – з моря. Творцi ж тексту «Книги змiн» – плем’я Чжоу, як свiдчить переказ, прийшли iз заходу. Тому для авторiв захiд служив метафорою минулого. Хмари, що йдуть iз заходу (з минулого), не дають плiдного дощу. Нехай виховання позначае можливiсть розвитку, але воно – лише в подоланнi минулого; те, що воно не спроможне подолати сьогодення, розумiлося повнiстю серед iцзiнiстiв, i один iз них, Вань І, в своему коментарi заявляе: «Абсолютно мудрий, правлячи свiтом, не зневажае обмежений народ. Будда, рятуючи всiх, не нехтуе навiть демонами. І споглядаючи свiдомiсть, переможно рухаючись вперед, хiба злякаеться тимчасових перешкод? Вони наче камiння, що не може затримати колесо воза, вони нiби удар по дзвону, який змушуе його звучати; гейби точильний камiнь для ножа, на якому той стае гострiшим. Коли свинi пiдходять до золотоi гори, це збiльшуе ii виблиск; коли паморозь i снiг вкривають сосни та кедри, вони стають прекраснiшими. Ось чому тут мова йде про розвиток». Із таким змiстом доводиться усвiдомлювати i те, як спогади про пройденi щаблi пiзнання, перешкоджаючи новому акту пiзнання, якому необхiдно iх подолати, е матерiалом для його виховання. Цими думками коментаторськоi лiтератури насичений такий текст: «Виховання малим. Розвиток. Щiльнi хмари i не йде дощ: вони – з нашоi захiдноi околицi».

1

На самому початку цього процесу, коли сповнене творчих сил внутрiшньо протистоiть перешкодi, легке, як подих вiтру (горiшня триграма символiзуе також i вiтер), суета дрiбних клопотiв i справ збивае людину з прийнятого ним пiзнавального творчого шляху, виступаючи в його власних неорганiзованих i рвучких прагненнях. Необхiдно вiдразу ж одержати перемогу над собою, вiдтiснити на належне мiсце цi прагнення та залучити себе знову в природнi взаемини з оточенням, повернутися до дисциплiни. З цього приводу в текстi читаемо: «Сильна риска – на початку. Який осуд того, що повернувся на власний шлях? Щастя».

2

Таке повернення на власний шлях можливе i на наступному щаблi, хоча воно i дещо утруднене наближенням до перешкод, спокушаючи зiйти зi шляху. Однак це позицiя найгармонiйнiшого розкриття творчих сил, тому саме тут можливо впливати ними на перешкоди так, що вони перетворюються в засiб виховання, як про це докладнiше сказано загалом у вступi до цiеi гексаграми. Лаконiчний текст тут каже: «Сильна риска – на другому мiсцi».

3

У момент кризи тривае дiя, але в умовах, що змiнилися, стали несприятливими, одна сила, хоча б навiть i сила творчостi, дiяти вже не може. Вона позбавлена всiх необхiдних обставин. Це показано в образi тексту, що промовляе достатньо виразно i не вимагае пояснень. Настае той внутрiшнiй розлад, який, наприклад, у сiм’i показуеться розладом мiж чоловiком i дружиною. Це – окремо зазначений момент, коли неможливо синтезувати знову набуте знання i переконання, що склалися ранiше, з протирiччями навколишнього середовища, якi можуть бути i незначними, проте тут навiть iх досить для завади позитивному руху пiзнання вперед. З цього приводу в текстi знаходимо такi слова: «Сильна риска – на третьому мiсцi. У колiсницi випали спицi. Чоловiк i дружина вiдводять погляди».

4

Вплив попереднього щабля тут ще продовжуе позначатися, створюючи достатньо небезпечну ситуацiю, на яку натякае текст в образi кровi, що виступила. Але нормальнiсть взаемин цiеi позицii й ii сил в цiй гексаграмi вказуе на можливiсть успiшного результату для справи. Також це саме той момент, який е найважливiшим у цiй ситуацii, що показано й символiчно: тут знаходимо едину слабку межу, до якоi тяжiють усi iншi. Хоча це ще не позицiя володаря, а лише наближеного до нього, проте в усьому контекстi цiеi ситуацii вказано на такого пiдданого, котрий, володiючи знанням iстини, може сам керувати подiями. Двi умови потрiбнi йому: правдивiсть i обачнiсть. Усi його дii можуть досягти успiху лише тодi, коли вони базуються на його власному безпосередньо новому актi пiзнання. Тим самим тут вказуеться на керiвну роль нового пiзнання в момент подолання ним перешкод, якi виникають iз минулого, i тим самим це вже не сьогодення. Обачнiсть тут особливо необхiдна ще й тому, що дiя цього щабля простягаеться, як ми побачимо, i на наступнiй, тобто на майбутне. Тому про таку правдивiсть та обачнiсть текст каже прямо, а не образно: «Слабка риска – на четвертому мiсцi. Володiй правдою. Коли виступае кров, виходь обачно. Осуду не буде».

5

Уже й сама сприятливiсть цiеi позицii (другого позитивного пiдйому всього процесу) може бути достатньо доброчинною. Однак для нього потрiбна попередня пiдтримка; безперервно успадковувати ту правду, яка досягнута ранiше, ось те, що робить це становище сприятливим. Ця допомога попереднього щабля й е тим збагаченням вiд сусiди, про яке каже текст. Це вже не збереження самих лише знань, здобутих

у минулому, це збереження плоду нового пiзнання, укрiпленого в найсприятливiших для цього умовах. Текст тут такий: «Сильна риска – на п’ятому мiсцi. Володiй правдою в безперервнiй спадкоемностi. Збагатишся завдяки твоему сусiдовi».

6

Кiнець аналiзованого процесу, коли його позитивнi досягнення, його гiдностi не лише знайденi, але i закрiпленi за iхнiм носiем, ознаменований вирiшенням тiеi напруженостi, що характеризуе його загалом. Однак нiяка консервативнiсть тут неприпустима, особливо консервативнiсть менш прогресивноi жiнки. Це призвело б до того, що живе пiзнання стало б мертвою традицiею. Але з цього ще не випливае, що з такими досягненнями можна рекомендувати агресивний виступ. На це вказуе образ мiсяця, який перебувае у повнiй фазi. Справдi, якщо мiсяць вже досягнув повноти, то вiн мае пiти до зменшення. Так само з необхiднiстю, збиткiв буде завдано i тому, хто в такий момент вирiшення напруженостi, не даючи йому правильно прозвучати, звернеться вiдразу до агресii; остання не вiдкидаеться взагалi, але вона розглядаеться як окрема ситуацiя, й саме iй присвячена наступна гексаграма. Тут же увага спрямована на вирiшення, на закiнчення всього попереднього процесу, що показано в текстi так: «Сильна риска – нагорi. Вже йде дощ, вже [все на належному] мiсцi. Вшанування носiя чеснот. Стiйкiсть жiнки – жахлива. Мiсяць наближаеться до повного. Шляхетному чоловiковi похiд – до жалю».

№ 10. Лi. Наступ

Реакцiею на початок обмеження зовнi е такий момент: коли навiть незначнi сили знову набутого значення починають свое позитивне просування вперед. Все минуле (i в цьому сенсi – зовнiшне) протистоiть у своiй звичнiй i тому руйнiвнiй для нового пiзнання переконливостi. Тому останне у своему виступi вперед наражаеться на небезпеку. Щоб уникнути цього, необхiдна пiдтримка новоi iдеi з морального боку, з боку лагiдноi привiтностi (ознаки, що символiзуе в нижнiй, внутрiшнiй триграмi «вирiшення»), лише тодi можливе настання нового пiзнання на зовнiшнi напруженi сили. І цей наступ завжди може i мае бути настiльки обережним i м’яким, що той, хто дiе в найжахливiших обставинах, не постраждае. Пiзнавальна здатнiсть при цьому прямуе до кiнцевоi iстини, вiд якоi мають бути вiдкинутi всi випадковi вiдтiнки, що виникають вiд недбалого ставлення до неi, що мае привести до наступноi гексаграми «розквiт». Тому така дiяльнiсть мае бути обережною до парадоксальностi, як це зазначено i в образi тексту: «Наступи на хвiст тигра так, аби вiн не вкусив тебе самого. Розвиток».

1

На першому щаблi розвитку процес iснуе тiльки idealiter, i тому вiн – лише в можливостi, а не в дiйсностi. Але тiльки перехiд у дiйснiсть надае процесу прагматичностi, конкретизуючи тим самим те, що iндивiдуалiзуе його. До цього процес мислимий лише як можливiсть такоi дii, i вiдрiзняеться вiд кожноi iншоi iдеi процесу лише специфiкою цiеi, а не iншоi дii. Ця специфiка iснуе наразi, певна рiч, тiльки в загальних поняттях, а не в матерiальнiй конкретностi. Однак i вона, як план на майбутне, вказуе на можливiсть безбiдного розвитку процесу. У текстi читаемо: «Сильна риска – на початку. Найпростiший наступ. Якщо пiдеш уперед, осуду не буде».

2

Основна причина наступу полягае в невдоволеннi тим, чим людина володiе. З прагнення до нього людина переходить до подолання перешкод i до реального наступу. Вiдтак, на цьому етапi вже недостатнiй найпростiший наступ як такий, що позбавлений будь-якого iндивiдуального забарвлення. Тут воно вже конкретизоване певним об’ектом наступу. Однак така iндивiдуалiзацiя вiдiграе лише вiдносну роль, бо надмiрна iндивiдуалiзацiя загрожуе вiдривом вiд оточення i тому – загибеллю. Натомiсть урiвноваженiсть, показана вже в самiй (другiй, центральнiй) позицii, – рiвновагу мiж старим i знову набутим знанням. Ось те, що тут особливо необхiдно. Досягнення такого спокою мае давати людинi повне задоволення; i вона не потребуе оцiнки та визнання своеi дiяльностi зовнi, з боку iнших людей. Вона, як вiдлюдник на самотi, продовжуе свiй наступ на нове набуття пiзнання, в текстi ж бачимо таке: «Сильна риска – на другому мiсцi. Шлях, яким ми йдемо, – зовсiм рiвний. Людинi, котра ховаеться, стiйкiсть – на щастя».

3

У наступi, бiльш нiж деiнде, необхiдне гармонiйне поеднання пiзнання та дii. Мало знати суть наступу, треба ще знати i його метод. Недостатньо цiнувати одне знання, треба ще бiльше цiнувати його реалiзацiю. Без останньоi виходить якась неповноцiннiсть та однобiчнiсть. Саме вона й показана в образах тексту. Часто стаеться, що в перiод кризи люди марно мiркують про реальну сутнiсть, не коригуючи своi дii цим знанням. Вiд цього навiть iхне обмежене знання остаточно грубiе i стае мертвою схемою. Але саме такi закостенiлi люди дiють безуспiшно пiд час кризи. У текстi це набувае такого образу: «Слабка риска – на третьому мiсцi. Й одноокий може бачити; й одноногий може наступити. Але якщо так наступити на хвiст тигра, то вiн вкусить цю людину. Нещастя. Воiн дiе замiсть великого володаря».

4

Пе

еживання попередньоi кризи мае своiм позитивним наслiдком те, що в ньому пiзнаеться неповноцiннiсть однобiчного розвитку i з’являеться прагнення долати, яке i здiйснюеться тут. Звiсно, це не вiдбуваеться просто, i на цьому щаблi людина ще позбавлена повного усвiдомлення свого правильного шляху, i тому вона ще сповнена страхом. У неi ще вириваються волання жаху, але якщо вона доведе до кiнця розпочатий процес гармонiзацii, то ii чекае щастя. В такому випадку вона вже буде рухатися вперед, не вiдступаючи. У текстi це показано так: «Сильна риска – на четвертому мiсцi. Наступити на хвiст тигра: ой-ой! Врештi-решт – щастя».

5

Увесь накопичений у минулому досвiд настання перетворюеться в таку силу, що вже стае необхiдним наступ. Треба на нього зважитися. Інакше людина зупиниться в той момент, коли особливо сприятливi умови для наступу, для пiзнання на практицi реальноi сутностi. Тому в текстi тут лаконiчно, без вiдволiкаючих образiв йдеться прямо: «Сильна риска – на п’ятому мiсцi. Рiшучий наступ. Будь стiйким у небезпецi».

6

Зважаючи на небезпеку перерозвитку, властивого останнiй позицii, тут було б несприятливо шукати нових шляхiв. В основному ж усе, що стосуеться наступу, вже досягнуте, i, виходячи з набутих знань i навикiв, необхiдно знову i знову дiяти, маючи перед очима свiй колишнiй досвiд i звертаючи увагу на те, що надало найкращого результату. Крiм цiеi основноi думки, тут зайвi всi iншi мiркування, тому i в текстi сказано лише таке: «Сильна риска – нагорi. Розглядай наступ i вникай у те, що щасливе в ньому. При його поверненнi – початкове щастя».

№ 11. Тай. Розквiт

Мабуть, у жоднiй гексаграмi невiдоме настiльки гармонiйне спiввiдношення основних категорiй – свiтла та темряви, як це даеться в цiй гексаграмi; хоча обидвi сили (свiтло та пiтьма) визнаються рiвноцiнними, але все ж теоретично перевага вiддаеться активнiй, вiдцентровiй силi свiту перед пасивною, доцентровою силою пiтьми. Це виражаеться в тому, що сила свiтла називаеться iнодi (як у цьому випадку) великою, а сила темряви – малою. Силi свiтла притаманне прагнення вгору, тодi як сила темряви тяжiе вниз. Але в свiтi подii вiдбуваються на добро лише за гармонiйного поеднання обох сил, якi iдеально схильнi до взаемодii. Однобiчний перерозвиток однiеi з них за рахунок iншоi призводить до згубних наслiдкiв. У цiй гексаграмi вся сила свiтла зосереджена внизу, а сила темряви – нагорi. Тому, якщо взяти до уваги означенi ранiше напрямки iхнього руху: свiтло – вгору, а темрява – вниз, стае ясно, що тут, як нiде, вони приходять у взаемодiю, маючи найширший доступ одне до одного. Можна це розглядати i з iншого боку: внутрiшне тут заповнене чистою силою творчостi, а зовнi воно мае виконання, тобто повна можливiсть здiйснення творчого задуму, якому нiщо не чинить опору, а зовнiшне середовище в цiлковитiй податливостi пiдпорядковуеться йому. Тому не дивно, що ця максимальна можливiсть творення в традицii iцзiнiстiв приурочена до весни, як до перiоду максимального розвитку творчостi в природi. За мiфологiчними поглядами Китаю, навеснi активна сила свiтла дiе зсередини, вiд кореня рослин, зумовлюючи iхнiй рiст, а сила темряви, як матерiя, обростае ii i повiдомляе зовнiшню видимiсть, реалiзованiсть силi, що дiе на свiтло, нiби надiляе ii, i вона отримуе можливiсть цiлковитого розвитку, бо в такiй ситуацii приходить усе велике, а незначне – вiдходить. Однак це не може тривати вiчно, це лише тимчасова ситуацiя, яка, як весна восени, мае змiнитися протилежною ситуацiею, показаною в наступнiй (ХІІ) гексаграмi. В iхньому чергуваннi демонструеться природний ритм, в якому руйнування настiльки ж необхiдне, як i творення. Тут мимоволi пригадуються слова Гете: «Природа винайшла смерть, аби мати багато життя». У перекладi на поняття, що стосуються процесу пiзнання, це та ситуацiя, коли пiсля настання досягаеться повна гармонiя мiж накопиченим ранiше знанням, набутим знову, до такоi мiри, що межа мiж ними стираеться, i вони е единою сумою знання, що перебувае до того ж у повнiй гармонii до його здiйснення. Таке розумiння виникае в творах коментаторiв бiльше iз загальноi теорii i з образу самоi гексаграми, нiж iз вельми лаконiчного тексту: «Розквiт. Мале йде, велике приходить. Щастя. Розвиток».

1

Тут починае свою дiю сила свiтла, що рухаеться з низу догори, зсередини – назовнi. Їi дiя не обмежуеться однiею цiею позицiею, але поширюеться i на наступнi, зайнятi тiею ж силою свiтла. Вона тут захоплюе за собою все, органiчно пов’язане з нею. Якщо кожною силою i викликаеться до життя протидiя, то тут – той випадок, коли вона пiдпорядкована. Але протидiя може бути як внутрiшньою, що виступае, наприклад, у сферi етики (спокуса, яка дiе внутрiшньо), тому, поки не викрита, вона постае як особисте волевиявлення дiяча, так i зовнiшньою, що не захоплюе дiяча, а тамуе його. Захоплення та насильство – ось два, так би мовити, спокусники, що вiдхиляють дiяча вiд його природного шляху. На цiй позицii, що представляе найбiльшу глибину внутрiшньоi

сфери дiяча, в ситуацii перемоги над опором i гармонiйноi едностi протилежностей, це перемога передусiм над внутрiшньою спокусою. В результатi ii зовнiшнiй тиск стае цiлком переборним, i похiд проти неi мае увiнчатися успiхом. Тому центральне прагнення зовнi тут закономiрне i дае кращi плоди. У текстi це втiлено в такий образ: «Сильна риска – на початку. Коли рвуть очерет, то [iншi стебла] тягнуться за ним, позаяк вiн росте пучком. Похiд – на щастя».

2

У кульмiнацii внутрiшнього розкриття творчоi сили свiтла воно мае розповсюджуватися рiшуче на все. Ним мае бути охоплена навiть периферiя, навiть найбiльш занепадницькi елементи повиннi бути прийнятi так само, як i тi, що сповненi рiшучостi та сили, тi, якi наважуються «спливти на рiчцi» (вибитися в життi). Тут недостатньо обмежитися сприянням близьким, спорiдненим силам, як це було на попередньому щаблi. За унiверсальностi дii сили творчостi на цьому щаблi ii розвитку не повиннi бути залишенi i далекi, бо тут гине саме поняття особистих уподобань, як i всi, що обмежують особистими iнтересами унiверсальнiсть i об’ективний розмах творчостi. Така особиста дружба лiнь завадила б цiлеспрямованостi – ознацi, яка тут заслуговуе особливого заохочення, бо метою е творчий вплив на все, що оточуе дiяча. У таких умовах вже нiщо зовнi не може справити домiнуючу дiю на нього, i тим самим внутрiшнiй аспект сил опору не може спокусити його, бо всi його дii спрямованi назовнi. Текст розвивае цi думки такою формулою: «Сильна риска – на другому мiсцi. Охопи й околицi. Застосуй спливаючих на рiчцi. Не залишай далеких. [Особистiй] дружбi – кiнець. Удостоiшся похвали за цiлеспрямованi дii».

3

Навiть у такiй вдалiй ситуацii криза все ж залишаеться кризою, бо тут уперше вiдбуваеться реальний перехiд вiд внутрiшнього до зовнiшнього. Тут творчiсть стикаеться з навколишнiм середовищем, в якому вона мае проявитися. Це не може бути позбавлене труднощiв, i, як нагадування про обмеженiсть в часi будь-якоi творчостi, звучать першi слова тексту, зрозумiлi i без коментарiв. Але стiйкiсть самоi сили творчостi дае тут можливiсть здолати труднощi. Внутрiшня правдивiсть творчостi тут настiльки органiчно притаманна iй, що виявляеться зайвим турбуватися про неi, бо нестачi в силах, що живлять ii, не буде. У цьому сенсi й розумiеться текст: «Сильна риска – на третьому мiсцi. Немае гладi [яка залишилася б] без вибоiн; немае догляду без повернення. Якщо в труднощах будеш стiйким, то осуду не буде. Не журися про свою правду: в iжi буде добробут».

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить