Фундацiя та Імперiя
Айзек Азiмов

Фундацiя #2
Керуючись настановами батька-засновника, легендарного психоiсторика Гарi Селдона, та використовуючи переваги науки й технологiй, Фундацiя подолала жадiбнiсть i варварство сусiднiх войовничих планет. Але тепер вона мусить протистояти Імперii, що навiть у передсмертнiй агонii досi наймогутнiша в усiй Галактицi. Коли амбiтний генерал, який вирiшив вiдновити велич Імперii, спрямовуе грiзний флот на Фундацiю, единою надiею маленькоi планети науковцiв залишаються пророцтва Гарi Селдона.

Айзек Азiмов

Фундацiя та Імперiя

© Estate of Isaac Azimov, 1952, 1980

© Hemiro Ltd, видання украiнською мовою, 2017

© Книжковий Клуб «Клуб Сiмейного Дозвiлля», переклад та художне оформлення, 2017

* * *

Пам’ятi мого батька (1896?1969)

Пролог

Галактична Імперiя занепадала.

Це була колосальна iмперiя, що простягалася вiд краю до краю могутньоi мультиспiралi пiд назвою Чумацький Шлях. Їi занепад теж був колосальним i тривалим.

Вона занепадала протягом багатьох столiть, перш нiж певна людина виявила цей процес. Це був чоловiк на iм’я Гарi Селдон – едине втiлення творчих зусиль серед поступового занепаду. Вiн розробив та довiв до найвищого рiвня науку психоiсторiю.

Психоiсторiя вивчала проблеми, пов’язанi не з людиною, а з масами. Це була наука про натовпи, про мiльярднi натовпи. Вона могла передбачити реакцii на подразники з такою ж точнiстю, як наука менших масштабiв спрогнозувати рикошет бiльярдноi кулi. Реакцiю однiеi людини можна передбачити i без вiдомих математикiв; реакцiя мiльярду людей – це вже щось зовсiм iнше.

Гарi Селдон розрахував соцiальнi та економiчнi тенденцii того часу, спостерiгаючи за кривими графiкiв, i передбачив невпинний та дедалi швидший занепад цивiлiзацii i перерву тривалiстю у тридцять тисяч рокiв, потрiбну для того, щоб iз руiн могла постати нова Імперiя.

Було вже занадто пiзно, щоб спинити цей занепад, але ще можна було скоротити перiод варварства. Селдон заклав «на протилежних кiнцях Галактики» двi Фундацii, а iхне розташування було спроектовано так, щоб за короткий промiжок у тисячу рокiв подii сплели та об’еднали iх, змусивши створити бiльш сильну, тривалу та милосердну Другу Імперiю.

У книжцi «Фундацiя» розповiдаеться iсторiя однiеi iз цих Фундацiй у першi два столiття ii iснування.

Вона починалася з поселення науковцiв-фiзикiв на Термiнусi – планетi, що перебувае наприкiнцi одного зi спiральних рукавiв Галактики. Вiдокремленi вiд безладу Імперii, вони працювали укладачами унiверсального компендiуму знань, «Галактичноi енциклопедii», не знаючи про свою серйознiшу роль, передбачену для них вже померлим Селдоном.

Коли Імперiя загинула, вiддаленi регiони прибрали до рук незалежнi «королi». Вони стали загрозою для Фундацii. Однак, зiштовхуючи цих дрiбних правителiв мiж собою, Фундацii пiд керiвництвом Сальвора Гардiна вдавалося зберiгати хитку незалежнiсть. Чи не единi, хто володiв ядерною енергетикою серед свiтiв, що вже втратили свiй науковий потенцiал та повернулися до нафти й вугiлля, вони навiть спромоглися домогтися панування. Фундацiя стала «релiгiйним центром» для сусiднiх королiвств.

Поступово Фундацiя створила торговельну економiку, тодi як укладання «Енциклопедii» вiдсунулося на другий план. Продаючи ядернi пристроi, настiльки компактнi, що Імперiя не змогла б iх вiдтворити навiть у перiод свого розквiту, торгiвцi Фундацii проходили сотнi свiтлових рокiв через Периферiю.

За часiв Гобера Меллоу, першого Короля Торгiвлi Фундацii, були створенi методи економiчноi вiйни – настiльки успiшнi, що вдалося перемогти Кореллiанську Республiку, незважаючи на те, що вона отримувала допомогу вiд однiеi з вiддалених провiнцiй залишкiв Імперii.

За двiстi рокiв Фундацiя стала наймогутнiшою державою в Галактицi, за винятком решток Імперii, яка була сконцентрована у внутрiшнiй третинi Чумацького Шляху i досi контролювала три чвертi населення та багатств Всесвiту.

Здавалося неминучим, що наступна загроза, з якою матиме справу Фундацiя, – це останнiй удар вмираючоi Імперii.

Шлях для битви мiж Фундацiею та Імперiею мае бути звiльнений.

Частина І. Генерал

БЕЛ РІОС – …Протягом своеi вiдносно короткоi кар’ери Рiос заслужив звання «Останнiй з iмперцiв» недарма. Дослiдження його кампанiй свiдчать, що завдяки своiм стратегiчним здiбностям вiн дорiвнявся до П’юрiфоя[1 - Імовiрно, автор проводить паралелi з Джоном П’юрiфоем (1907?1955) – американським дипломатом, що був послом у Грецii, Гватемалi та Таiландi у першiй половинi 1950-х рокiв. Пiд час роботи у Грецii та Гватемалi досяг успiхiв у боротьбi з впливом комунiстiв (в останнiй краiнi допомiг здiйснити державний заколот). (Тут i далi прим. пер., якщо не зазначено iнше.)], а в умiннi манiпулювати людьми – перевершував його. Те, що вiн народився у перiод занепаду Імперii, стало на завадi його прагненню зрiвнятися з досягненнями П’юрiфоя як завойовника. Однак вiн мав такий шанс, коли став першим з iмпер

ьких генералiв, що кинув виклик Фундацii…

    Галактична енциклопедiя[2 - Усi цитати з «Галактичноi енциклопедii» взятi з дозволу видавцiв з ii 116-го видання, опублiкованого 1020 р. е.ф. видавництвом «Encyclopedia Galactica Publishing Co» (Термiнус) з дозволу видавцiв. (Прим. авт.)]

1. У пошуках чарiвникiв

Бел Рiос подорожував без охорони, що аж нiяк не вiдповiдало вимогам двiрського етикету до командувача флоту, який стояв у все ще похмурiй зорянiй системi на кордонi Галактичноi Імперii.

Але Бел Рiос був молодим та енергiйним – доволi енергiйним, щоби стриманий та розважливий двiр вислав його майже на край Всесвiту, – i до того ж достатньо допитливим. Завдяки саме цiй своiй рисi вiн був заiнтригований дивними та неймовiрними розповiдями, що химерно поширювали сотнi людей i про якi чували тисячi. Іншi ж двi якостi привертали можливiсть вiйськовоi пригоди. Ця комбiнацiя i взяла над ним гору.

Вiн вилiз зi старомодноi наземноi автiвки, яку десь був конфiскував, i пiдiйшов до занедбаного маетку, що становив мету його подорожi. Трохи почекав. Фотоелемент, що сканував вхiд, ще працював, але дверi вiдчинили вручну.

Бел Рiос усмiхнувся старому.

– Я – Рiос…

– Я упiзнав вас, – старий непривiтно глянув на нього, не виявивши анi найменшого здивування. – У якiй ви справi?

Бел Рiос вiдступив на крок на знак послуху.

– У справi миру. Якщо ви Дуцем Барр, прошу вас про розмову.

Дуцем Барр став збоку, i всерединi засвiтилися стiни. Генерал увiйшов до будинку, де було свiтло, нiби вдень.

Вiн торкнувся стiн кабiнету, а потiм подивився на своi пучки.

– У вас i таке е на Сивеннi?

Барр скупо усмiхнувся.

– Думаю, що не скрiзь. Я намагаюся ремонтувати самотужки все, що зможу. Мушу вибачитися за те, що вам довелося чекати бiля дверей. Автоматичний пристрiй фiксуе вiдвiдувача, але вже не вiдчиняе дверi.

– Не вдалося полагодити? – у голосi генерала чулося ледь помiтне глузування.

– Деталей вже нiде не дiстанеш. Сiдайте, сер. Вип’ете чаю?

– На Сивеннi? Мiй любий пане, не випити тут чаю – це кинути виклик суспiльним звичаям.

Старий патрицiй безгучно позадкував, повiльно вклонившись, – звичай, що належав до церемонiальноi спадщини, залишеноi аристократiею кращих часiв минулого столiття.

Рiос глянув услiд господарю i вiдчув, що його завчена свiтськiсть трохи похитнулася. Його освiта та досвiд були суто вiйськовими. Хай як банально це виглядало, вiн безлiч разiв дивився смертi в очi; але це була смерть звичного i матерiального характеру. Отже, не мало дивувати, що славетний лев Двадцятого Флоту раптом вiдчув себе непевно у затхлiй атмосферi старовинноi кiмнати.

Генерал побачив маленькi темнi коробки кольору слоновоi кiстки, вишикуванi на полицях, – iмовiрно, книжки. Їхнi заголовки були йому незнайомi. Вiн здогадався, що велика конструкцiя в iншому кiнцi кiмнати – це приймач, який за потреби перетворював книжки на звукове кiно. Вiн нiколи не бачив цей процес, але чув про нього. Колись йому розповiдали, що у золоту добу, коли Імперiя охоплювала усю Галактику, у кожних дев’яти будинках iз десяти були такi приймачi i такi ряди книжок.

Але тепер за ii кордонами потрiбно було наглядати, а книжками цiкавилися лише старi. Та й загалом, половина iсторiй про старi часи – це вигадка. Бiльше, нiж половина.

Принесли чай, i Рiос усiвся. Дуцем Барр пiдняв свою чашку.

– Ваше здоров’я.

– Дякую. І ваше.

Дуцем Барр неквапливо сказав:

– Кажуть, що ви молодий. Скiльки вам, тридцять п’ять?

– Майже вгадали. Тридцять чотири.

– Тодi, – сказав Барр, м’яко наголошуючи на цьому, – краще буде, якщо я вiдразу вас попереджу, що не володiю жодними любовними чарами, настоянками чи приворотним зiллям. І жодним чином не здатен вплинути на прихильнiсть молодоi ледi, яка могла вам сподобатися.

– Менi не потрiбнi жоднi штучнi добавки на зразок цих, сер. – У голосi генерала чулися зарозумiлiсть та веселощi. – А що, до вас часто звертаються з такими проханнями?

– Достатньо часто. На жаль, недосвiдчена публiка зазвичай плутае науку iз чаклунством, а особисте життя, схоже, видаеться iм таким, що найбiльше потребуе втручання магiчного ремесла.

– Як на мене, це природно. Але я з ними не згоден. У мене наука асоцiюеться лише з вiдповiдями на складнi запитання.

Сивеннець похмуро вiдповiв:

– Можливо ви так само помиляетеся, як i вони!

– Може й так. А може й нi. – Генерал поставив свою чашку у конусоподiбний футляр, i вона наповнилася. Вiн укинув туди запропоновану ароматичну капсулу. Тихенько булькнувши, вона впала на дно. – А скажiть менi, патрицiю, хто ж тодi чарiвники? Справжнi чаклуни?

Барр, здавалося, здивувався, почувши це застарiле слово. І сказав:

– Немае жодних чарiвникiв.

– Але ж люди про них говорять. По всiй Сивеннi ширяться байки про них. Навколо них виникають цiлi культи. Є якийсь дивний зв’язок мiж цим i тими вашими земляками, якi мрiють про старi часи i верзуть усiлякi нiсенiтницi про давнину та про те, що вони називають свободою i самостiйнiстю. Зр

штою, це може стати загрозою для держави.

Старий похитав головою.

– Навiщо ви мене про це питаете? Ви вiдчули загрозу маленького бунту зi мною на чолi?

Рiос стенув плечима.

– Нi, аж нiяк. Хоча це не така вже й безглузда думка. Ваш батько колись був вигнанцем, а ви самi – шовiнiстом та патрiотом. Із мого боку не дуже ввiчливо про це нагадувати, проте вiд мене вимагають цього обставини справи. Але чи iснуе зараз якась змова? Бо я маю сумнiв. За останнi три поколiння iз Сивенни вибили саму думку про це.

Старий насилу вiдповiв:

– Як господар, теж буду не дуже делiкатним. Нагадаю вам, що колись намiсник був про бездушних сивеннцiв такоi самоi думки, як i ви. За наказом цього намiсника мiй батько став жебраком-втiкачем, брати – мучениками, а сестра вчинила самогубство. Але цей намiсник потiм вмер жахливою смертю вiд рук тих самих по-рабськи покiрних сивеннцiв.

– О так, тут ви майже зачепили те, про що я хотiв сказати. Вже три роки, як загадкова смерть цього намiсника не е для мене загадкою. В його особистiй охоронi служив один молодий солдат, що поводився доволi цiкаво. Цим солдатом були ви, але гадаю, немае потреби наводити подробицi.

Барр залишився незворушним.

– Немае. Що ви пропонуете?

– Щоб ви вiдповiли на моi запитання.

– Тiльки без погроз. Я вже достатньо старий, щоб життя означало для мене надто багато.

– Мiй дорогий сер, зараз важкi часи, – багатозначно сказав Рiос, – а ви маете дiтей та друзiв. Маете краiну, заради якоi ви у минулому урочисто виголошували промови про любов та вiдчайдушнiсть. Заспокойтеся, якщо менi й треба буде застосувати проти вас силу, то не задля такого безглуздя, як ваша смерть.

Барр холодно спитав:

– Чого ви хочете?

Рiос заговорив, тримаючи в руцi порожню чашку:

– Послухайте мене, патрицiю. Зараз такi часи, коли найуспiшнiшi солдати – це тi, якi проводять урочистi шикування у святковi днi бiля iмператорського палацу i супроводжують блискучi прогулянковi кораблi, що допроваджують його iмператорську величнiсть на лiтнi планети. Я… невдаха. Я е невдахою у тридцять чотири роки, i залишатимуся ним далi. Бо, як бачите, я люблю битися.

Ось чому мене послали сюди. Я занадто неспокiйний для двору. Я вибиваюся з iхнього етикету. Я викликаю роздратування в модникiв та королiвських адмiралiв, але маю хист керувати людьми та кораблями, тому мене не легко позбутися. Тож Сивенна для мене е певним замiнником. Це прикордонний свiт, бунтiвна та безплiдна провiнцiя. Вона розташована далеко – достатньо далеко, щоб задовольнити всiх.

І тому я байдикую. Тут немае бунтiв, якi потрiбно придушувати, i прикордоннi намiсники наразi не повстають, принаймнi вiдтодi, як славноi пам’ятi покiйний батько його iмператорськоi величностi покарав Маунтеля Парамея, щоб iншим була наука.

– Сильний Імператор, – пробурмотiв Барр.

– Так, i нам таких потрiбно бiльше. Вiн мiй господар, затямте це. Пам’ятайте, що я дбаю про його iнтереси.

Барр безтурботно стенув плечима.

– Але як це стосуеться нашоi розмови?

– Я продемонструю вам це двома словами. Чарiвники, про яких я згадував, приходили здалеку, де мало зiрок…

– Де мало зiрок, – процитував Барр, – а мiж ними тече холодний космос.

– Це поезiя? – насупився Рiос. Вiршi видалися йому недоречними цiеi митi. – Так чи так, вони з Периферii – з единого мiсця, де я можу вiльно битися за славу Імператора.

– І в такий спосiб служити iнтересам його iмператорськоi величностi i задовольнити власне прагнення узяти до рук зброю.

– Саме так. Але я повинен знати, з ким битимуся. І тут ви можете менi допомогти.

– Чому ви так вирiшили?

Рiос неквапом iв тiстечко.

– Бо протягом трьох рокiв я вiдстежував кожен поголос, кожен мiф, кожну дрiбничку, що стосуеться чарiвникiв. І з усього архiву iнформацii, який я зiбрав, е лише два окремi факти, що узгоджуються мiж собою, а отже, е достеменними. Перший – це те, що чарiвники приходять з краю Галактики, що навпроти Сивенни. Другий – що ваш батько якось зустрiв щонайсправжнiсiнького чарiвника i розмовляв iз ним.

Старий сивеннець дивився на нього незмигно, i Рiос продовжив:

– Вам краще розповiсти менi все, що знаете…

Барр задумливо вiдповiв:

– Було би цiкаво розповiсти вам деякi речi. Це буде мiй власний психоiсторичний експеримент.

– Який експеримент?

– Психоiсторичний. – На обличчi старого з’явилася неприемна посмiшка. Потiм вiн рiшуче додав: – Краще випийте ще чаю. Розмова буде довгою.

Вiн вмостився на м’яких подушках крiсла. Свiтло вiд стiн набуло вiдтiнкiв рожевого та кольору слоновоi кiстки, i навiть дещо злагiднило суворий профiль солдата.

Дуцем Барр почав:

– Моi знання – це результат двох принагiдних факторiв: я е сином свого батька i уродженцем цiеi краiни. Все почалося понад сорок рокiв тому, невдовзi пiсля великоi рiзанини, коли мiй батько був вигнанцем у лiсах на пiвднi, а я – стрiльцем в особистому флотi намiсника. Це, до речi, той самий намiсник, який наказав вчинити цю рiзанину, а згодом помер такою страхiтливою смертю.

Б

рр похмуро усмiхнувся i продовжив:

– Мiй батько був патрицiем Імперii та сенатором Сивенни. Його звали Онум Барр.

Рiос нетерпляче втрутився:

– Я дуже добре знаю обставини його вигнання. Можете не вдаватися у подробицi.

Сивеннець проiгнорував його слова i продовжив:

– Пiд час вигнання до нього прийшов мандрiвник, купець iз краю Галактики. Це був молодий чоловiк, який говорив iз дивним акцентом, нiчого не знав про недавню iсторiю Імперii i мав власне силове поле.

– Власне силове поле? – пильно глянув на нього Рiос. – Ви говорите дивовижнi речi. Наскiльки потужним мае бути генератор, щоб вiн мiг ущiльнити поле до розмiрiв однiеi людини? О Велика Галактико, та невже вiн возив iз собою п’ятдесят тисяч мiрiатонн ядерного палива у маленькому вiзочку?

Барр тихо сказав:

– Це i е один iз тих чарiвникiв, про яких ви чуете поголоси, iсторii та мiфи. Цю славу нелегко заслужити. У нього не було iз собою жодного генератора, який можна було би побачити, але й найважча зброя, яку ви здатнi тримати в руках, не пробила би це поле.

– Оце вся iсторiя? То, може, цi чарiвники постали з пустих балачок старого дiда, виснаженого хворобами та засланням?

– Розповiдi про чарiвникiв поширювалися ще до мого батька, сер. А докази iснують серйознi. Залишивши батька, цей купець, якого люди звуть чарiвником, вiдвiдав технiка у мiстi, дорогу до якого йому показав мiй батько, i там залишив генератор того самого силового поля. Цей генератор батько забрав собi, коли повернувся з вигнання пiсля страти кривавого намiсника. Знадобилося багато часу, щоб його знайти… Цей генератор висить на стiнi позаду вас, сер. Вiн не працюе. Вiн працював лише першi два днi; але якщо ви глянете на нього, то зрозумiете, що нiхто в Імперii не проектував нiчого подiбного.

Бел Рiос простягнув руку до пояса з металевого ланцюга, що висiв на вигнутiй стiнi. Коли вiн торкнувся його i порушив крихiтне силове поле, що тримало пояс на стiнi, почувся тихий виляск. Увагу Рiоса привернув елiпсоiд на верхiвцi ланцюга. Вiн був завбiльшки з волоський горiх.

– Це… – сказав Рiос.

– …Був генератор, – докинув Барр, – але був. Тепер ми вже не здогадаемося, як вiн працюе. Субелектронне дослiдження засвiдчило, що вiн був злитий як один шматок металу. І навiть найретельнiшого дослiдження дифракцiйних схем недостатньо, щоб розрiзнити окремi частини, що iснували до злиття.

– Тодi ваш доказ – це самi порожнi слова, що не мають жодного конкретного пiдтвердження.

Барр знизав плечима.

– Ви вимагали в мене iнформацiю, погрожуючи силою. Якщо ви вирiшили поставитися до неi скептично, то що менi до цього? Ви хочете, щоб я нiчого не розповiдав?

– Кажiть далi! – гостро сказав генерал.

– Пiсля смертi батька я продовжив його дослiдження, а ще посприяло те, про що я згадував – Гарi Селдон знав про Сивенну.

– А хто такий Гарi Селдон?

– То був науковець за часiв Імператора Далубена IV. Вiн був психоiсториком – останнiм i найвидатнiшим iз них усiх. Якось вiн навiдався у Сивенну, коли вона була великим центром торгiвлi i мала розвинутi мистецтво та науку.

– Гм, – кисло пробурмотiв Рiос, – цiкаво, чи е хоч одна занепала планета, де не розповiдали б, що у старi часи тут було безмежне багатство?

– Я кажу про часи, якi були два столiття тому, коли Імператор ще правив навiть найвiддаленiшими зiрками. Коли Сивенна ще була внутрiшнiм свiтом, а не напiвварварською прикордонною провiнцiею. У тi часи Селдон передбачив занепад Імперii i, зрештою, варваризацiю всiеi Галактики.

Рiос раптом засмiявся.

– Що передбачив? Виходить, його передбачення неправдивi, шановний вчений. Гадаю, ви саме так себе називаете. Та зараз Імперiя е могутнiшою, нiж тисячу рокiв тому. Вашi старечi очi втомилися вiд похмурого кордону. Навiдайтеся якось до внутрiшнiх свiтiв, поцiкавтеся, як вируе життя у центрi.

Старий понуро похитав головою.

– Зв’язки обриваються спочатку на околицях. Мае минути певний час, перш нiж занепад досягне центру. А помiтний, очевидний для всiх розпад настане приблизно через п’ятнадцять столiть.

– Отже, цей Селдон передбачив, що в усiй Галактицi запануе варварство, – добродушно сказав Рiос. – І що буде тодi, га?

– Тому вiн заснував двi Фундацii на протилежних кiнцях Галактики – Фундацii з найкращих, наймолодших та найсильнiших, щоб вони розмножувалися, зростали та розвивалися. Вiн ретельно обирав планети, де iх можна розмiстити; так само, як i час та оточення. Все було влаштовано так, щоб у майбутньому за незмiнними психоiсторичними розрахунками вiдбулася iхня рання iзоляцiя вiд основного тiла Імперii i iхне поступове перетворення на зародки Другоi Галактичноi Імперii, а неминучий перiод варварського мiжцарiв’я скоротився з тридцяти тисяч рокiв лише до однiеi тисячi.

– І звiдки ви про все це довiдалися? Схоже, ви знаете все до найменших дрiбниць.

– Не знаю й нiколи не знав, – стримано вiдповiв патрицiй. – Усе це, докладаючи чималих зусиль, по крихтi зiбрав мiй батько i трохи доповнив я сам. Основа цiеi iсторii дещо непереконлива i

адбудова була вигадана, щоб заповнити величезнi прогалини. Але я переконаний, що по сутi все достеменно.

– Вас легко переконати.

– Хiба? На це пiшло сорок рокiв дослiджень.

– Гм. Я мiг би вирiшити це питання за сорок днiв. Справдi, менi слiд це зробити. Тiльки iнакшим чином.

– І як ви це зробите?

– Дуже просто. Стану мандрiвником, знайду цю Фундацiю, про яку ви кажете, i побачу ii на власнi очi. Кажете, що iх двi?

– Записи свiдчать про двi. Знайденi докази пiдтверджують iснування лише однiеi, що цiлком зрозумiло, бо друга перебувае на iншому кiнцi довгоi осi Галактики.

– Ну що ж, вiдвiдаемо найближчу. – Генерал пiдвiвся, поправляючи ремiнь.

– Ви знаете, куди летiти? – спитав Барр.

– Орiентовно. У записах колишнього намiсника, того, якого ви успiшно вбили, е пiдозрiлi розповiдi про далеких варварiв. Насправдi вiн видав одну зi своiх дочок замiж за варварського принца. Я розшукаю шлях.

Вiн простягнув руку.

– Дякую вам за гостиннiсть.

Дуцем Барр торкнувся його руки самими пальцями i церемонно вклонився.

– Ваш вiзит був для мене великою честю.

– Що ж стосуеться iнформацii, яку ви менi дали, – продовжив Бел Рiос, – я помiркую, як вам вiддячити, коли повернуся…

Дуцем Барр покiрно провiв гостя до дверей i тихо сказав услiд наземнiй автiвцi, що вже рушила:

– Якщо повернетеся…

2. Чарiвники

ФУНДАЦІЯ – …Через сорок рокiв пiсля розширення на Фундацiю чигала загроза з боку Рiоса. Легендарнi часи Гардiна та Меллоу минули, а разом iз ними – i певна смiливiсть та рiшучiсть…

    Галактична енциклопедiя

У кiмнатi, розташованiй у такому мiсцi, куди не мiг потрапити нiхто стороннiй, було четверо чоловiкiв. Вони обмiнялися швидкими позирками, а потiм повсiдалися навколо столу, що стояв мiж ними. На ньому стояли чотири пляшки i стiльки ж повних склянок, але нiхто iх не чiпав.

Потiм чоловiк, який сидiв найближче до дверей, простягнув руку i почав стукати пальцями по столу, вибиваючи повiльний безглуздий ритм.

Вiн сказав:

– То що, так i будете сидiти й вагатися? Чи не все одно, хто перший говоритиме?

– Тодi кажи ти, – сказав здоровезний чолов’яга, який сидiв навпроти, – ти той, кого це мае турбувати найбiльше.

Сеннетт Форелл безгучно захихотiв.

– Це тому, що ви думаете, нiби я найбагатший. Ну… або очiкуете вiд мене, що я продовжу, оскiльки вже почав. Гадаю, ви не забули, що саме мiй Торговий Флот захопив iхнiй розвiдувальний корабель.

– У вас найкращий флот, – сказав третiй, – i найкращi пiлоти, тобто це означае, що ви найбагатший. Це був страшний ризик, i для когось iз нас вiн мiг бути ще бiльшим.

Сеннетт Форелл знову пирхнув.

– Вмiння ризикувати я успадкував вiд свого батька. Зрештою, вирiшальним в управлiннi ризиком е те, що його виправдовуе. І якщо вже мова про це, звернiть увагу на той факт, що ворожий корабель був iзольований та захоплений без втрат для нас i до того, як встиг попередити iнших.

Про те, що цей Форелл був далеким родичем покiйного великого Гобера Меллоу, знали в усiй Фундацii. Так само спокiйно ставилися до того, що вiн був позашлюбним сином Меллоу.

Четвертий чоловiк крадькома клiпав очима. З його тонких губ виповзли слова:

– У нас немае приводiв для трiумфу через це захоплення маленьких кораблiв. Швидше за все, воно тiльки розгнiвае цього молодика.

– Гадаете, йому потрiбнi приводи? – зневажливо докинув Форелл.

– Саме так. А цей випадок може заощадити йому час на пошук таких приводiв. – Четвертий чоловiк говорив повiльно: – Гобер Меллоу дiяв iнакше. І Сальвор Гардiн теж. Вони не перешкоджали iншим ставати на непевний шлях насильства, а самi в цей час маневрували впевнено i спокiйно.

Форелл знизав плечима.

– Цей корабель довiв свою цiннiсть. Нас привабила його дешевизна, i ми продали його з прибутком для себе. – У його словах лунало задоволення вродженого торгiвця. Вiн продовжив: – Цей молодик – зi староi Імперii.

– Ми це знали, – роздратовано сказав здоровезний чолов’яга.

– Ми це пiдозрювали, – м’яко виправив його Форелл. – Якщо людина прилiтае до нас iз кораблями й багатством, пропонуе дружити й торгувати, едина розумна рада – не налаштовувати ii проти себе, доки ми не впевнимося, що це маскування пiд личиною прибутку – несправжне. А от тепер…

У голосi третього чоловiка почулося ледь вiдчутне скиглення:

– Ми могли би бути ще обережнiшими. Варто спочатку все з’ясувати. З’ясувати, перш нiж дозволити йому пiти. Це було б по-справжньому мудро.

– Завершимо цю дискусiю, – сказав Форелл i махнув рукою.

– Уряд занадто м’який, – сказав третiй чоловiк. – Мер – iдiот.

Четвертий чоловiк глянув на iнших трьох i витягнув iз рота недопалок. Вiн недбало кинув його в отвiр праворуч, де той зник, зi слабким спалахом розлетiвшись на шматочки.

Вiн iз сарказмом сказав:

– Я вiрю, що джентльмен, який говорив передi мною, говорив так лише за звичкою. Тут ми можемо собi дозволити нагадати, що уряд – це ми.

Усi забурмотiли, погоджуючись iз ним.

Четвертий чоловiк утупився своiми маленькими

очицями в стiл.

– Тому облишмо урядову полiтику у спокоi. Цей молодик… цей чужинець, мiг бути потенцiйним покупцем. Бувало й таке. Всi трое з вас намагалися порозумiтися з ним i вмовити укласти контракт на продаж товарiв. У нас була угода – джентльменська угода – не робити цього, але ви намагалися.

– І ви теж, – огризнувся другий чоловiк.

– Знаю, – спокiйно вiдповiв четвертий.

– Тому забудьмо про те, що нам слiд було робити ранiше, – нетерпляче урвав iх Форелл, – i подумаймо, як бути зараз. Навiть тодi, якби ми ув’язнили його чи вбили, до чого б це призвело? Ми навiть зараз не впевненi у його намiрах, а якщо й подумати про найгiрший варiант, ми не змогли би знищити Імперiю, позбавивши життя одну людину. Можливо, десь чатував iмперський флот, який рушив би на нас, якби той не повернувся.

– Справдi, – погодився четвертий. – А тепер скажiть, що ви маете iз захопленого корабля? Я занадто старий для цих теревенiв.

– Для цього вистачить кiлькох слiв, – похмуро вiдповiв Форелл. – Вiн iмперський генерал або щось подiбне. Це молодий чоловiк, який довiв свiй талант полководця – так менi сказали – i е кумиром для своiх людей. У нього доволi романтична кар’ера. Історii, якi вони про нього розповiдають, без сумнiву, наполовину вигаданi, але навiть це робить його людиною, гiдною захоплення.

– Що за «вони»? – вимогливо запитав другий.

– Екiпаж захопленого корабля. Слухайте, в мене е усi iхнi свiдчення, записанi на мiкроплiвку i схованi у безпечному мiсцi. Пiзнiше, якщо захочете, можете подивитися. Або й самi поговорiть iз цими людьми, якщо вважаете за потрiбне.

– Як ви це з них витягли? Звiдки знаете, що вони кажуть правду?

Форелл насупився.

– Я був з ними не надто чемний, любий сер. Я бив iх, вгатив у них наркотики i немилосердно використовував зонд. Вони заговорили. Можете iм вiрити.

– За старих часiв, – раптом незрозумiло до чого сказав третiй, – використовували б суто психологiчнi методи. Безболiснi, самi розумiете, але дуже точнi. Жодних шансiв на обман.

– Ну, за старих часiв багато чого було, – сухо сказав Форелл. – Однак тепер – новi часи.

– Але, – сказав четвертий, – що ж вiн тут хоче, цей генерал, цей романтичний диво-чоловiк? – у його голосi вiдчувалася осоружна впертiсть.

Форелл гостро глянув на нього.

– Гадаете, вiн розкривае своiй командi подробицi державноi полiтики? Вони нiчого не знають. Будьте певнi, з них нiчого витягнути не вдалося, а я намагався, присягаюся Галактикою.

– І це змушуе нас…

– Певна рiч, це змушуе нас робити власнi висновки. – Пальцi Форелла знову тихо застукотiли по столу. – Цей молодий чоловiк е вiйськовим лiдером Імперii, однак вiн вдавав iз себе якогось князька з розсiяних зiрок у закутку Периферii. Вже один цей факт мав би переконати нас, що його справжнi мотиви не принесли б йому жодноi користi, якби ми про них дiзналися. Поеднайте природу його професii з тим фактом, що Імперiя вже субсидiювала один напад на нас за часiв мого батька, i перспективи вимальовуються загрозливi. Той перший напад не вдався. Сумнiваюся, що Імперiя мае нас за це любити.

– Але те, що ви знайшли, – обережно спитав четвертий, – не дозволяе сказати це напевно? Ви нiчого не приховуете?

Форелл спокiйно вiдповiв:

– Я не можу нiчого приховувати. З цiеi митi про дiлову конкуренцiю не може бути й мови. Нам вже нав’язали еднiсть.

– Патрiотизм? – насмiшкувато пропищав третiй.

– До дiдька патрiотизм, – спокiйно вiдповiв Форелл. – Ви думаете, я вiддам хоч двi хмарки атомного сяйва за майбутне Другоi Імперii? Чи ризикну бодай однiею торговою мiсiею, щоб полегшити ii шлях? Але невже ви вважаете, що вторгнення Імперii допоможе моему чи вашому бiзнесу? Якщо Імперiя переможе, сюди злетяться цiлi зграi гайвороння, що жадатимуть скористатися плодами перемоги.

– І цими плодами будемо ми, – сухо додав четвертий.

Раптом заговорив другий чоловiк, посунувшись на стiльцi так, що той аж рипнув пiд його вагою:

– Але до чого цi розмови? Імперiя не може перемогти, чи не так? Є гарантiя Селдона, що ми зрештою створимо Другу Імперiю. Це лише iнша криза. До цього iх було вже три.

– Так, iнша криза! – розмiрковував Форелл. – Але що стосуеться перших двох, був Сальвор Гардiн, який вiв нас; у третiй – Гобер Меллоу. А тепер кого ми маемо?

Вiн похмуро глянув на iнших i продовжив:

– Закони психоiсторii Селдона, на якi так зручно покладатися, ймовiрно, мають одну важливу змiнну величину – певну iнiцiативу з боку самого народу Фундацii. Його закони допомагають тим, хто допомагае собi сам.

– Є й iнше прислiв’я, – сказав третiй. – Час створюе людину.

– Не можна покладатися лише на це, – пробурчав Форелл. – Отже, я вважаю, що треба дiяти так. Якщо це четверта криза, то Селдон ii передбачив. Якщо вiн ii передбачив, то ii можна подолати, а отже, мае бути спосiб, як це зробити.

– Зараз Імперiя сильнiша за нас. І завжди такою була, але це перший раз, коли ми зiткнулися з небезпекою ii прямого нападу, i тому ii сила стае ще загрозливiшою. Якщо ii можна перемогти,

то як i у попереднiх кризах, це мае бути iнакший метод, анiж просте застосування сили. Ми мусимо виявити ахiллесову п’яту нашого ворога i завдати йому удару саме туди.

– І що ж це за ахiллесова п’ята? – спитав четвертий. – Ви прагнете висунути якусь теорiю?

– Нi. Я ось до чого веду. Нашi великi лiдери в минулому завжди бачили слабкi мiсця ворогiв i цiлилися саме туди. Але зараз…

У його голосi прозвучала безпораднiсть, i якусь мить нiхто не наважувався докинути свiй коментар.

Потiм четвертий сказав:

– Нам потрiбнi шпигуни.

Форелл повернувся до нього.

– Слушно! Я не знаю, коли нападе Імперiя. У нас може бути час.

– Гобер Меллоу сам лiтав до iмперських володiнь, – натякнув другий чоловiк.

Але Форелл похитав головою.

– Насправдi не зовсiм так. Всi ми вже не юнi i занепали на силах через цю бюрократiю та адмiнiстративнi справи. Нам потрiбна молодь.

– Незалежнi торгiвцi? – спитав четвертий.

Форелл кивнув i прошепотiв:

– Якщо ми ще маемо час…

3. «Мертва рука»

Коли увiйшов помiчник, Бел Рiос покинув роздратовано мiряти кроками кiмнату i з надiею глянув на нього:

– Є щось про «Зiрочку»?

– Жодноi звiстки. Розвiдувальна група обнишпорила весь космос, але прилади нiчого не виявили. Командир Юм повiдомив, що флот готовий негайно напасти й помститися за них.

Генерал похитав головою.

– Нi, не за патрульний корабель. Ще рано. Скажiть йому подвоiти… Зачекайте! Я напишу повiдомлення. Зашифруете i надiшлете прихованим каналом.

Говорячи це, вiн черкнув текст на папiрцi i вручив офiцеровi.

– Сивеннець ще не прибув?

– Ще нi.

– Добре, простежте, щоб його привели сюди, щойно вiн з’явиться.

Помiчник рiшуче вiддав честь i пiшов. Рiос знову почав кружляти кiмнатою.

Коли дверi вiдчинилися вдруге, на порозi стояв Дуцем Барр. Крокуючи за помiчником, вiн повiльно зайшов до яскравоi кiмнати, стелю якоi прикрашала голографiчна модель Галактики, у центрi якоi стояв Бел Рiос у польовiй формi.

– Добрий день, патрицiю! – Генерал ногою посунув стiлець i жестом наказав помiчнику йти, додавши: – Цi дверi мають залишатися зачиненими, доки я iх сам не вiдчиню.

Вiн стояв перед сивеннцем, розставивши ноги i заклавши руки за спину, i балансував, повiльно розгойдуючись на п’ятах.

А потiм раптово додав:

– Патрицiю, ви вiрний пiдданий Імператора?

Барр, який досi байдуже мовчав, насупився й ухильно вiдповiв:

– У мене немае жодних пiдстав любити iмперську владу.

– Але ж це зовсiм не означае, що ви стали б зрадником.

– Це так. Але не бути зрадником ще не означае мати намiр стати активним помiчником.

– Зазвичай це саме так. Але якщо ви вiдмовитеся допомогти нам у цiй справi, – неквапливо сказав Рiос, – це буде вважатися зрадою i ставлення до вас буде вiдповiдне.

Барр спохмурнiв.

– Залиште цi словеснi кийки для своiх пiдлеглих. Менi буде достатньо простоi фрази про вашi бажання й потреби.

Рiос сiв, схрестивши ноги.

– Барре, у нас була з вами дискусiя пiвроку тому.

– Про ваших чарiвникiв?

– Так. Ви пам’ятаете, що я намiрявся тодi зробити.

Барр кивнув. Його руки безсило лежали на колiнах.

– Ви збиралися навiдатися до iхнiх кубел, i цi чотири мiсяцi були у вiд’iздi. Ви iх знайшли?

– Знайшов? Так, я це зробив, – застогнав Рiос. Вiн говорив, стиснувши губи. Здавалося, вiн ледь стримуеться, щоб не заскреготiти зубами. – Патрицiю, вони не чарiвники, вони дияволи. Вони так само незмiрно далекi вiд релiгii, як зовнiшнi галактики вiд нас. Тiльки уявiть собi! Це свiт завбiльшки з носовичок, iз нiготь; iз такими дрiбними ресурсами, малою енергiею та геть мiкроскопiчним населенням, що й на найвiдсталiшi забрьоханi префектури Темних Зiрок не вистачить. Але попри це там настiльки гордий та амбiтний народ, що поволi та систематично втiлюе мрiю про правлiння Галактикою.

Та вони настiльки впевненi у собi, що навiть не поспiшають, рухаються спокiйно, флегматично, бо iм потрiбнi столiття. Вони неквапливо ковтають цiлi свiти, проповзають крiзь зорянi системи лiниво та самовдоволено.

І вони успiшнi. Немае нiкого, хто зупинив би iх. Вони створили мерзенну торгову спiльноту, що сягае своiми мацаками в iншi системи далi, нiж наважуються зайти iхнi iграшковi кораблi. Їхнi торгiвцi – так себе називають iхнi агенти – пробираються на багато парсекiв.

Дуцем Барр спинив цей вир гнiву.

– Де в цiй iнформацii правда, а де лише ваша лють?

Солдат перевiв подих i заспокоiвся.

– Мене не заслiплюе лють. Скажу вам, я був у свiтах, що ближчi до Сивенни, нiж до Фундацii, i там Імперiя вже стала далеким мiфом, а торгiвцi – живою правдою. Нас самих помилково визнали за торгiвцiв.

– Це вам представники самоi Фундацii сказали про те, що вони прагнуть правити Галактикою?

– Сказали? – Рiос знову розлютився. – Та рiч не в тому, що менi сказали. Чиновники нiчого не кажуть. Вони говорять виключно про бiзнес. Але я спiлкувався зi звичайними людьми. Я збагнув iдеi простолюду, iхню доктрину «явного призначення»[3 - Тут автор проводить паралель з доктрино

«явного призначення» (Manifest Destiny), що виправдовувала американську експансiю ХІХ ст.], iхню непохитну вiру у велике майбутне. Такi речi не замаскуеш; цей загальний оптимiзм вони навiть не намагаються стримувати.

Сивеннець не приховував свого задоволення.

– Ви можете помiтити, що досi все доволi точно збiгалося з тiею реконструкцiею подiй, яку менi вдалося вiдтворити на основi незначних даних.

– Безумовно, – ядуче вiдповiв Рiос, – слiд вiддати належне вашим аналiтичним здiбностям. Як i щирим та самовпевненим коментарям про зростання небезпеки для володiнь його iмператорськоi величностi.

Барр байдуже знизав плечима, i раптом Рiос нахилився вперед, схопив старого за плечi i з неочiкуваною лагiднiстю глянув йому в очi.

– Годi вам, патрицiю. Я не маю анi найменшого бажання поводитися як варвар. Якщо йдеться про мене, я вважаю, що ворожiсть Сивенни до Імперii – це жахливий тягар, i я зробив би геть усе, щоб його позбутися. Але я займаюся вiйськом i не можу втручатися у цивiльнi справи. Це вiдразу ж призведе до мого вiдкликання, i вiд мене не буде жодноi користi. Ви це розумiете? Звiсно, розумiете. Тодi – суто мiж нами – за злодiяння сорокарiчноi давностi ви помстилися тому, хто iх вчинив, i годi про це. Менi потрiбна ваша допомога. Я вiдверто це визнаю.

У його голосi звучало наполегливе прохання, але Дуцем Барр заперечно похитав головою.

У голосi Рiоса чулося благання:

– Ви не розумiете, патрицiю, i я вiдчуваю, що не зможу вас умовити. Я не здатен вас переконати. Це ви науковець, а не я. Але от що я мушу вам сказати. Хай би що ви думали про Імперiю, ви визнаете ii великi заслуги. Їi збройнi сили скоюють певнi злочини, але загалом вони е захисниками миру та цивiлiзацii. Саме iмперський флот створив Pax Imperium[4 - Імперський мир (лат.). Тут автор проводить аналогiю з Pax Romana («римським миром») – мирним перiодом в iсторii Римськоi iмперii, що зазвичай датуеться 29 р. до н. е. – 180 р. н. е.], що тисячолiттями правив усiею Галактикою. Порiвняйте тисячолiття миру пiд зорельотом та сонцем Імперii з тисячолiттями мiжзоряноi анархii, що панувала до цього. Пригадайте вiйни та руйнування тих старих часiв i скажiть менi, хiба не варто зберегти Імперiю попри всi ii недолiки?

– Згадайте, – напирав вiн далi iз притиском, – про те, як збiднiла околиця Галактики, вiдокремившись i здобувши незалежнiсть, i спитайте себе, чи готовi ви заради дрiбноi помсти послабити Сивенну, перетворивши ii з провiнцii пiд захистом могутнього флоту на дикунський свiт у варварськiй Галактицi, що роздробилася на незалежнi утворення та загрузла у загальнiй деградацii й злиднях.

– Невже все так швидко погiршилося? – пробурмотiв сивеннець.

– Нi, – зiзнався Рiос. – Ми з вами проживемо у безпецi, навiть якби жили вчетверо довше. Але я потерпаю за Імперiю, за яку борюся; за вiйськову традицiю, яка вкрай для мене важлива, та я не здатен вам цього пояснити. Це вiйськова традицiя, що спираеться на iмперськi установи, яким я служу.

– Ви вдаетеся до мiстики, а менi завжди було важко збагнути мiстицизм iншоi людини.

– Це неважливо. Ви розумiете небезпеку цiеi Фундацii.

– Так, це ж я вас запевняв у цьому, перш нiж ви попрямували за межi Сивенни.

– Тодi ви розумiете, що ii потрiбно знищити в зародку, поки не пiзно. Ви знали про цю Фундацiю, перш нiж про неi почули iншi. Ви розумiетеся на цьому бiльше, нiж будь-хто iнший в Імперii. Можливо, вам вiдомо, як iх найкраще атакувати, або ви зможете попередити мене про iхнi контрзаходи. Годi вам, ставаймо плiч-о-плiч.

Дуцем Барр пiдвiвся i рiшуче вiдповiв:

– Моя допомога не матиме жодного сенсу. Тому я позбавлю вас вiд неi, незважаючи на вашi наполегливi вимоги.

– Я сам оцiнюватиму, матиме вона сенс чи нi.

– Я не жартую. Усiеi могутностi Імперii не вистачить, щоб розчавити цей карликовий свiт.

– Чому? – Очi Рiоса зблиснули люттю. – Нi, нiкуди не йдiть. Я скажу вам, коли прийде час. Чому? Якщо гадаете, що я недооцiнюю свого нового ворога, ви помиляетеся. Патрицiю, – неохоче сказав вiн, – я втратив один зi своiх кораблiв на зворотному шляху. В мене немае доказiв, що вiн потрапив до рук Фундацii, але вiдтодi його так i не знайшли, i якщо це був нещасний випадок, його кiстяк мали б виявити на маршрутi, яким ми тодi прямували. Це неважлива втрата – менше, нiж блошиний укус, але вона може означати, що Фундацiя вже почала бойовi дii. Таке завзяття i така зневага до наслiдкiв можуть означати, що в них е таемнi сили, про якi я нiчого не знаю. То чи допоможете ви менi, вiдповiвши на конкретне запитання? Який вiйськовий потенцiал вони мають?

– Я не маю жодного уявлення.

– Тодi пояснiть це власними термiнами. Чому ви кажете, що Імперiя не може перемогти такого маленького ворога?

Сивеннець знову сiв, уникаючи дивитися на розлючене обличчя Рiоса. Вiн повiльно заговорив:

– Тому що я вiрю у принципи психоiсторii. Це дивна наука. Вона досягла математичноi зрiлостi завдяки однiй людинi, Гарi Селдону, i вмерла разом iз ним, бо нiхто не мiг так, як вiн, манiпу

ювати усiма ii тонкощами. Але за цей короткий перiод вона зарекомендувала себе як найпотужнiший iнструмент для вивчення людства, який будь-коли винаходили за усю його iсторiю. Не претендуючи на те, щоб передбачувати дii окремих людей, вiн сформулював певнi закони, iз допомогою яких можна проводити математичний аналiз та екстраполяцiю, щоб керувати дiями людських груп та прогнозувати iх.

– Отже…

– Саме ця психоiсторiя, з якою працювали Селдон та його група, була цiлком застосована пiд час створення Фундацii. Мiсце, час, умови – все це було заздалегiдь прораховане математично, i тому неминуче призведе до створення Другоi Галактичноi Імперii.

Голос Рiоса затремтiв вiд обурення.

– То ви хочете сказати, що в цьому i полягае його мистецтво передбачень – що я нападу на Фундацiю i програю битву з якихось певних причин? Ви намагаетеся менi сказати, що я дурний робот, який iтиме визначеним курсом до руйнування?

– Нi, – гостро вiдповiв патрицiй. – Я вже сказав, що ця наука не мае нiчого спiльного з дiями окремих людей. Вона передбачае ширше тло.

– Отже, ми з вами затиснутi у сильнiй руцi Богинi Історичноi Необхiдностi.

– Психоiсторичноi Необхiдностi, – м’яко пiдказав Барр.

– А якщо я скористаюся своiм привiлеем на свободу волi? Що, як я вирiшу атакувати iх наступного року або не атакувати взагалi? Наскiльки гнучкою е ця Богиня? І наскiльки винахiдливою?

Барр знизав плечима.

– Ви можете напасти зараз або нiколи; використати один корабель або усi збройнi сили Імперii, вдатися до вiйськовоi сили або економiчного тиску, вiдверто оголосити вiйну або пiдступно напасти iз засiдки. Робiть, що хочете, ви маете повну свободу волi. Але ви все одно програете.

– Через «мертву руку»[5 - «Мертва рука» – негативний або небажаний безперервний вплив якогось чинника.] Гарi Селдона?

– Через «мертву руку» законiв людськоi поведiнки, якi неможливо зупинити, змусити вiдхилитися або стримати.

Вони дивилися один на одного, непохитнi у своiх переконаннях, аж поки генерал не вiдвiв очi. Вiн сказав просто:

– Я прийму цей виклик. «Мертва рука» проти живоi волi.

4. Імператор

КЛЕОН ІІ – …Зазвичай його називають «Великим». Останнiй сильний Імператор Першоi Імперii, вiн мав велике значення для полiтичного та мистецького вiдродження, що вiдбувалося протягом його тривалого правлiння. Добре вiдомий своiми романами, однак через зв’язок iз Белом Рiосом, який жив у той самий час, у народi його називали «Імператор Рiоса». Дуже важливо не дозволяти подiям, що сталися в останнiй рiк його правлiння, затьмарювати попереднi сорок…

    Галактична енциклопедiя

Клеон ІІ був Володарем Всесвiту. Також Клеон ІІ страждав вiд важкоi та нез’ясованоi хвороби. Завдяки тим химерним закрутам, що iх часом роблять людськi долi, цi два твердження аж нiяк не е суперечливими чи несумiсними. В iсторii траплялося неймовiрно багато подiбних прецедентiв.

Але Клеоновi ІІ до всiх прецедентiв було байдуже. Те, що можна скласти довжелезний список схожих випадкiв, i на дещицю не полегшувало його особистих страждань. Це втiшало його так само мало, як i думки про те, що його прадiд був пiратським правителем якоiсь брудноi планетки, а вiн сам вже спав у прогулянковому палацi Амменетiка Великого як спадкоемець династii правителiв Галактики, що сягала своiм корiнням у темряву вiкiв. Не давало йому жодноi розради i те, що завдяки зусиллям його батька держава очистилася вiд прокази бунтiв, у нiй запанували мир та еднiсть, якими Імперiя насолоджувалася за часiв Стенела VI; i що внаслiдок цього протягом двадцяти п’яти рокiв його власного правлiння жодна хмарка бунту не затьмарила його блискучоi слави.

Імператор Галактики та Володар Усього скиглив, шарпаючи головою на подушцi. Бiль минувся, залишилося приемне пощипування, i Клеон ненадовго вiдчув полегшу. Доклавши зусиль, вiн сiв i став похмуро розглядати далекi стiни великоi спальнi. Ця кiмната виглядала непридатною для того, щоб насолоджуватися самотнiстю. Вона була занадто великою. Усi кiмнати були завеликi.

Але краще на самотi страждати вiд дошкульних нападiв хвороби, нiж терпiти придворних, якi чистять перед тобою свое пiр’ячко, витримувати iхне надмiрне спiвчуття, делiкатну i поблажливу млявiсть. Краще бути самому, нiж бачити цю нещирiсть, за якою ховаються пiдступнi думки про те, якi в нього шанси померти i кому пощастить посiсти трон.

Цi роздуми розбурхали його. У нього трое синiв, трое струнких юнакiв, рiшучих та сильних. Куди вони зникають у цi лихi днi? Вiн не мае жодних сумнiвiв, що вичiкують. Спостерiгають один за одним i за ним.

Вiн неспокiйно заворушився. А тепер Бродрiг вимагае аудiенцii. Вiрний Бродрiг, що походить iз низiв; вiрний, бо його одностайно i вiд щирого серця ненавидять, i ця ненависть – едине, що об’еднуе дюжину клiк, на якi роздiлився його двiр.

Бродрiг – вiрний фаворит, який мусив бути вiрним, допоки володiе найшвидшим кораблем в усiй Галактицi, лiтаючи на ньому до смертi Імператора, пiсля чого опиниться у радiацiйнiй камерi.

Клеон ІІ т

ркнувся гладенькоi кнопки на бильцi великого дивана, i величезнi дверi у кiнцi кiмнати вiдчинилися.

Бродрiг пройшов малиновим килимом i став на колiна, щоб поцiлувати мляву руку Імператора.

– Як ваше здоров’я, сiр? – спитав особистий секретар низьким голосом, у якому чулася тривога.

– Ще живий, – роздратовано огризнувся Клеон, – якщо можна вважати це життям, коли кожен негiдник, що читае медичну лiтературу, використовуе мене для своiх недолугих дослiдiв. Якщо й iснують якiсь мислимi лiки – хiмiчнi, фiзичнi, атомнi – яких я ще не приймав, то що ж, завтра прилетить якийсь учений базiка з далекого кутка Імперii, щоб випробувати iх на менi. І користуватиметься щойно знайденою книжкою, безсумнiвною пiдробкою, видаючи ii за авторитет.

– Клянуся пам’яттю свого батька, – люто ремствував вiн, – схоже, вже немае жодного двоногого, який би мiг вивчити хворобу, яку бачить на власнi очi. Вже нiхто навiть пульс не здатен порахувати, не поклавши перед собою стародавньоi книжки. Я хворий, а вони кажуть, що це «невiдома хвороба». Дурнi! Якщо протягом тисячолiть у людських тiлах виникали новi хвороби, отже, про них не буде жодноi згадки у працях стародавнiх часiв i вони навiки залишаться невилiковними. Цим стародавнiм мудрецям варто було жити зараз, або менi – тодi.

Імператор, задихаючись, лаявся, тодi як Бродрiг покiрно чекав. Клеон ІІ роздратовано спитав:

– Скiльки там народу?

І мотнув головою, показуючи на дверi.

Бродрiг терпляче вiдповiв:

– У Великiй залi стiльки ж людей, як i завжди.

– Ну нехай почекають. Я зайнятий державними справами. Хай начальник варти iм про це скаже. Або нi, забудьмо про державнi справи. Оголосiть, що я нiкого не приймаю, i хай начальник варти продемонструе скорботне обличчя. Може, шакали, якi серед них е, самi себе зрадять, – глузливо вимовив Імператор.

– Ходять чутки, сiр, – спокiйно сказав Бродрiг, – що у вас проблеми iз серцем.

Усмiшка на обличчi Імператора трохи зiв’яла.

– Якщо хтось i поквапиться дiяти через цi чутки, це зашкодить йому бiльше, нiж менi самому. Але ж ти чогось хотiв, тому годi про це.

Вiн жестом дозволив Бродрiгу пiдвестися з колiн, i той сказав:

– Це стосуеться генерала Бела Рiоса, вiйськового губернатора Сивенни.

– Рiоса? – спохмурнiв Клеон. – Я його не призначав. А, зачекай, це той, хто надiслав оте донкiхотське повiдомлення кiлька мiсяцiв тому. Так, я пам’ятаю. Вiн пристрасно прагнув завоювань для слави Імперii та Імператора.

– Саме так, сiр.

Імператор розсмiявся.

– Ти здивований, що в мене ще е такi генерали, Бродрiгу? Вiн схожий на цiкавий атавiзм. Якою була вiдповiдь? Я сподiваюся, ти подбав про це.

– Так, сiр. Йому доручили надiслати додаткову iнформацiю i не чинити жодних дiй, пов’язаних iз флотом, без подальших наказiв вiд уряду.

– Гм. Доволi обережно. Хто цей Рiос? Вiн колись був при дворi?

Бродрiг кивнув, i його рот скривився у ледь помiтнiй посмiшцi.

– Вiн почав свою кар’еру кадетом у гвардii десять рокiв тому. Брав участь у приборканнi Лемура Кластера.

– Лемура Кластера? Знаеш, моя пам’ять вже не така… Йдеться не про те, коли молодий солдат врятував два кораблi вiд лобового зiткнення… чи про щось iнше? – Вiн нетерпляче махнув рукою. – Не пам’ятаю деталей, але це було щось героiчне.

– Рiос був цим солдатом. І отримав за це пiдвищення, – сухо сказав Бродрiг. – Його призначили до регулярноi армii на посаду капiтана корабля.

– А тепер вiн вiйськовий губернатор у прикордоннiй зорянiй системi, хоч такий молодий. Це здiбна людина, Бродрiгу!

– І небезпечна, сiр. Вiн живе минулим. Мрiе про старi часи, а насправдi про мiфи тих часiв. Такi люди не становлять жодноi загрози, але надзвичайний брак реалiзму робить iз них посмiховисько для iнших. – Вiн додав: – Наскiльки я розумiю, його пiдлеглi повнiстю перебувають пiд його впливом. Вiн – один iз ваших народних генералiв.

– Справдi? – замислився Імператор. – Ну годi, Бродрiгу, я б не хотiв, щоб менi служили самi лише нездари. Вiрнiсть не належить до iхнiх чеснот.

– Некомпетентний зрадник не становить жодноi загрози. А за здiбними людьми потрiбно стежити.

– І ти теж належиш до таких людей, Бродрiгу? – Клеон ІІ розреготався i вiдразу ж скорчився вiд болю. – Годi, забудьмо на час про лекцii. Що нового вигадав цей юний завойовник? Сподiваюся, ти прийшов не лише нагадати менi про нього.

– Вiд генерала Рiоса було отримано ще одне повiдомлення, сiр.

– Он як? І про що там iдеться?

– Вiн провiв розвiдку на землях цих варварiв i хоче вирушити у похiд. Його аргументи багатослiвнi i доволi банальнi. Не варто дратувати ними вашу величнiсть зараз, коли вам зле. Тим паче, що все це буде детально обговорюватися на засiданнi Ради лордiв. – Вiн скоса глянув на Імператора.

Клеон ІІ насупився.

– Лорди? Хiба це iхня справа, Бродрiгу? Знову почнуть вимагати ширше тлумачити Хартiю. Так завжди стаеться.

– Цього не уникнути, сiр. Можливо, було б краще, якби ваш благородний батько придушив останне повстання, не надаючи Хартii. Але оскiльки вона

снуе, ми повиннi певний час потерпiти.

– Гадаю, ти маеш рацiю. Хай будуть лорди. Але нащо сприймати все так серйозно, чоловiче? Це, зрештою, мiзерна справа. Навряд чи можна назвати справою державноi ваги успiх на вiддаленому кордонi з обмеженим вiйськовим контингентом.

Бродрiг ледь помiтно усмiхнувся. І непривiтно промовив:

– Це справа романтичного iдiота; але навiть романтичний iдiот може бути смертельною зброею, коли з неi скористаються неромантичнi бунтiвники. Сiр, цей чоловiк був популярним тут i е популярним там. Вiн молодий. Якщо анексуе одну або двi варварськi планети, стане завойовником. Тепер цей завойовник, який довiв, що здатен викликати ентузiазм у пiлотiв, гiрникiв, торгiвцiв та iншоi подiбноi чернi, завжди становитиме загрозу. Навiть якщо в нього i немае бажання повестися з вами так, як ваш благородний батько вчинив з узурпатором Рiкером, один iз наших вiрних лордiв може вирiшити скористатися ним як зброею.

Клеон ІІ необачно ворухнув рукою i застиг, скривившися вiд болю. Вiн поволi прийшов до тями, але його усмiшка вже була кволою, а голос став ледь чутний:

– Ти цiнний пiдданий, Бродрiгу. Твоi пiдозри завжди набагато бiльшi, нiж це необхiдно, i менi достатньо вжити половину з того, що ти менi радиш, щоб перебувати в абсолютнiй безпецi. Ми перекладемо вiдповiдальнiсть на лордiв. Побачимо, що вони скажуть, i вживемо вiдповiдних заходiв. Гадаю, що цей молодий чоловiк ще не виявив жодноi ворожостi.

– Вiн нiчого не повiдомляе. Але вже просить допомоги.

– Допомоги?! – очi Імператора звузилися вiд подиву. – А якi в нього сили?

– Десять лiнiйних кораблiв, сiр, iз повним комплектом допомiжних суден. Два кораблi оснащенi двигунами, якi вдалося врятувати зi Старого Великого Флоту, а один мае батарею потужних гармат звiдти ж. Решта кораблiв – новi, виготовленi протягом останнiх п’ятдесяти рокiв, проте справнi.

– Здаеться, десять кораблiв – цiлком достатньо для успiху. Он у мого батька було менше десяти суден, коли вiн здобув своi першi перемоги над узурпатором. Хто цi варвари, з якими вiн бореться?

Особистий секретар презирливо пiдняв брови.

– Вiн називае iх «Фундацiею».

– Фундацiею? Що це таке?

– Про неi немае жодних записiв, сiр. Я ретельно перешукав усi архiви. Цей район Галактики розташований у межах давньоi провiнцii Анакреон, що вже два столiття охоплена грабунками, варварством та анархiею. Однак у цiй провiнцii немае жодноi планети, що називалася б Фундацiею. Є непевна згадка про групу науковцiв, яких вiдправили до цiеi провiнцii перед тим, як вона вiдмовилася вiд нашого захисту. Вони повиннi були займатися пiдготовкою енциклопедii. – Вiн ледь усмiхнувся. – Гадаю, вони називали ii «Енциклопедiею Фундацii».

– Що ж, – похмуро сказав Імператор, – як на мене, це вже певна ниточка, за яку можна вхопитися.

– Я не збираюся за неi хапатися, сiр. Пiсля того, як у цьому регiонi запанувала анархiя, вiд експедицii не було жодноi звiстки. Якщо iхнi нащадки досi живi та зберегли свое iм’я, вони вже напевно навернулися до варварства.

– І тому йому потрiбна допомога. – Імператор кинув лютий погляд на свого секретаря. – Дуже оригiнально – пропонувати боротися з дикунами, маючи десять кораблiв, i попросити про допомогу до того, як завдано удару. Зрештою, я пригадав цього Рiоса; це був гарний хлопчик iз лояльноi сiм’i. Мене непокоять певнi складнощi, яких я не можу осягнути, Бродрiгу. Все це може виглядати бiльш важливим, нiж здаеться.

Його пальцi лiниво перебирали мерехтливе простирадло, що вкривало його змерзлi ноги. Вiн сказав:

– Менi потрiбна така людина. Людина, що мае очi, мозок i вiрнiсть. Бродрiгу…

Секретар покiрно схилив голову:

– А кораблi, сiр?

– Ще нi! – Імператор тихо застогнав, обережно поворухнувшись. І пiдняв кволого пальця: – Ще нi, доки ми не знатимемо бiльше. Скликай сьогоднi раду лордiв. Ба бiльше, це нагода для нових здобуткiв. Я зроблю це або iхнi життя обiрвуться.

Вiн поклав свою хвору голову на подушку, силове поле якоi заспокiйливо пощипувало його:

– А тепер iди, Бродрiгу, i скажи, хай приведуть лiкаря. Вiн найгiрший партач з усiх, кого я бачив.

5. Вiйна розпочинаеться

Стартуючи iз Сивенни, вiйська Імперii обережно простягали своi мацаки у чорне незнане Периферii. Гiгантськi кораблi проходили величезнi вiдстанi, що вiдокремлювали iх вiд мiнливих зiрок на краю Галактики, i вивчали обставини на вiддалених рубежах Фундацii.

Свiти, що були iзольованi завдяки своему варварству протягом двох столiть, знову вiдчули iмперських володарiв на своiй землi. Пiд прицiлом потужних гармат iхнi столицi знову складали присягу на вiрнiсть.

На планетах залишалися гарнiзони; гарнiзони воякiв у iмперськiй унiформi з погонами у виглядi зорельота та сонця. Старi люди звертали на них увагу i згадували забутi розповiдi своiх батькiв про часи, коли Всесвiт був великий, багатий та мирний, а такi самi Зорелiт i Сонце правили над усiма.

Потiм величезнi кораблi посунули далi i почали створювати лiнiю передових баз ближче до Фундацii

І коли кожен свiт був належно укрiплений, про це надiслали звiт у ставку Бела Рiоса, яку вiн облаштував на безплiдних скелях забутоi Богом темноi планети.

Тепер Рiос почувався спокiйнiше i похмуро усмiхнувся Дуцему Барру.

– Ну, що ви гадаете про це, патрицiю?

– Я? А чого вартi моi думки? Я ж не воiн. – Вiн втомлено i невдоволено поглянув на безлад, що панував у цiй кiмнатi, видовбанiй у стiнi печери i наповненiй штучним повiтрям, свiтлом та теплом, – у кiмнатi, що символiзувала едину бульбашку життя у безмежжi холодного свiту. – Якщо враховувати ту допомогу, яку я мiг би чи хотiв би вам дати, – пробурмотiв вiн, – ви могли б уже давно повернути мене на Сивенну.

– Поки що нi. – Генерал повернувся на своему крiслi туди, де висiла блискуча й прозора сфера з мапою староi iмперськоi префектури Анакреон та сусiднiх секторiв. – Пiзнiше, коли все це закiнчиться, ви повернетеся до своiх книжок i не тiльки. Я простежу за тим, щоб вам та вашим дiтям назавжди повернули вашi маетки.

– Дякую, – зi слабкою iронiею вiдповiв Барр, – але менi бракуе вашоi вiри у те, що все завершиться щасливо.

Рiос гостро розсмiявся.

– Менi лише бракувало вашого пророчого каркання. Ця мапа переконливiша за всi вашi жалюгiднi теорii. – Вiн погладив ii вигнутий невидимий контур. – Ви можете прочитати мапу в радiальнiй проекцii? Можете? Ну, ось, погляньте самi. Золотi зiрки – це iмперськi територii. Червонi пiдпорядкованi Фундацii, а рожевi – тi, що можуть перебувати у сферi iхнього економiчного впливу. А тепер погляньте…

Рука Рiоса повернула круглий важiль, i дiлянка з бiлих цяток повiльно вкрилася синiм. Наче перекинутий кубок, вони охопили червонi та рожевi цятки.

– Цi синi зiрки взятi пiд контроль моiми вiйськами, – зi стриманим вдоволенням сказав Рiос, – i вони просуваються далi. Вони нiде не зазнали опору. Варвари поводяться сумирно. І, зауважте, немае жодного опору вiд вiйськ Фундацii. Вони тихо й спокiйно сплять.

– Ви розтягуете своi вiйська, чи не так? – спитав Барр.

– Насправдi нi, – сказав Рiос, – хоча на перший погляд це виглядае не так. Ключових точок, якi я змiцнив i де залишив гарнiзони, вiдносно небагато, але вони ретельно дiбранi. Внаслiдок цього сил витрачаеться небагато, але можна досягти вiдмiнного стратегiчного результату. За таких умов виникае багато переваг, якi може не помiтити той, хто не вивчав просторовоi тактики, але кожному зрозумiло, що я можу атакувати у будь-якiй точцi цiеi сфери, що оточуе зiрки, i коли я завершу, Фундацiя не зможе вдарити нi з флангiв, нi з тилу. Бо нi флангiв, нi тилу щодо них не iснуватиме.

– Ця стратегiя попереднього оточення, – додав вiн, – уже була випробувана ранiше, зокрема у кампанiях Лорiса VI близько двох тисяч рокiв тому, але завжди мала вади; це було пов’язано з тим, що ворог знав про наступ i намагався втрутитися. Зараз ситуацiя iнша.

– Ідеальнi обставини, як у пiдручнику? – Голос Барра був млявим та байдужим.

Рiос розсердився:

– Ви досi вважаете, що моi вiйська зазнають поразки?

– Мусять зазнати.

– Ви розумiете, що у вiйськовiй iсторii ще не траплялося так, коли пiд час остаточного оточення атакувальним силам не вдалося би перемогти, хiба що тодi, коли зовнi iснував флот достатньо сильний, щоб прорвати це оточення.

– Якщо ви так вважаете…

– Але ви все одно вперто тримаетеся своеi думки?

– Так.

Рiос знизав плечима.

– Ну як знаете.

Барр дозволив, щоб роздратоване мовчання потривало ще трохи, а потiм тихо спитав:

– Ви отримали вiдповiдь вiд Імператора?

Рiос витяг сигарету з коробки на стiнi в себе над головою, затиснув кiнчик фiльтра губами i запихкав, старанно ii розпалюючи. А потiм вiдповiв:

– Ви маете на увазi мiй запит про допомогу? Вiдповiдь прийшла, та й годi. Сама лише вiдповiдь.

– Жодних кораблiв?

– Жодного. Я очiкував цього. Насправдi, патрицiю, менi вiдразу не слiд було лякатися ваших теорiй i надсилати цей запит. Це кидае на мене тiнь.

– Невже?

– Безумовно. Кораблi зараз на вагу золота. Громадянськi вiйни останнiх двох столiть розтрощили бiльше половини Великого Флоту, а те, що лишилося, виглядае не найлiпшим чином. Це не означае, що кораблi, якi ми будуемо зараз, нiчого не вартi. Не впевнений, що в Галактицi е ще хоч хтось, хто зможе збудувати першокласний гiператомний двигун.

– Я знав це, – сказав сивеннець. Погляд його був замислений i неуважний. – Та я не здогадувався, що ви це знали. Отже, його iмператорська величнiсть не здатен надати вам жодного корабля. Психоiсторiя могла це передбачити; власне, це, певно ж, i передбачено. Мушу сказати, що «мертва рука» Гарi Селдона виграе у першому раундi.

Рiос рiшуче вiдповiв:

– У мене достатньо кораблiв. Ваш Селдон ще не виграв. Якщо ситуацiя стане серйознiшою, в мене буде бiльше кораблiв. Поки Імператор ще не знае всiеi iсторii.

– Справдi? І про що ж ви йому не розповiли?

– Самi розумiете про що – про вашi теорii. За всiеi поваги до вас, ця iсторiя за своею суттю е невiрогiдною. Якщо подальшi подii дадуть менi пiдстави i док

зи, тодi, але тiльки за цiеi умови, я визнаю, що ця справа – смертельно небезпечна. До того ж, – провадив далi Рiос, – iсторiя, не пiдкрiплена фактами, становить образу величностi[6 - Образа величностi (lese majeste) – злочин, що означае нешанобливi висловлювання про монарха або його певнi дii.], що навряд чи буде приемно Імператоровi.

Старий патрицiй усмiхнувся.

– Маете на увазi: коли ви попередите, що його найяснiшiй особi загрожуе небезпека вiд купки обдертих варварiв iз краю Всесвiту, вiн не повiрить i не поставиться до цього серйозно. Тодi нiчого вiд нього не очiкуйте.

– Це якщо не брати до уваги спецiального посланця.

– Для чого вам спецiальний посланець?

– Це старий звичай. Безпосереднiй представник корони присутнiй на кожнiй вiйськовiй кампанii, що здiйснюеться за сприяння уряду.

– Справдi? Навiщо?

– Так зберiгаеться символiчне особисте керiвництво Імператора в усiх кампанiях. Є i вторинна функцiя – нагляд за вiрнiстю генералiв. Але саме це вдаеться не завжди.

– Це буде для вас незручно, генерале. Я маю на увазi зайве керiвництво.

– Не сумнiваюся, – почервонiв Рiос, – але тут нiчим не зарадиш…

Пiд рукою генерала засвiтився передавач, а потiм звiдти з неприемним деренчанням вискочив цилiндр, в якому лежало згорнуте повiдомлення. Рiос розгорнув його.

– Чудово! Те, що треба!

Дуцем Барр запитально пiдняв брову.

Рiос сказав:

– Розумiете, ми захопили одного iз цих торгiвцiв. Живого, разом iз неушкодженим кораблем.

– Я чув розмови про нього.

– Так от, його привели, i за хвилину вiн буде тут. Сидiть, патрицiю. Я хочу, щоб ви були присутнi пiд час його допиту. Власне, це i е головна причина, чому я вас сюди запросив. Можливо, ви вiдчуете якiсь важливi моменти, якi я не зауважу.

Пролунав дзвiнок, i генерал, натиснувши ногою, вiдчинив дверi. На порозi стояв високий бородатий чоловiк у короткому пальтi iз капюшоном, пошитим з м’якого шкiрястого пластика. Його руки були вiльнi, i навiть якщо вiн зауважив озброених людей, то нiяк цього це засвiдчив.

Вiн недбало зайшов, розважливо роздивляючись навколо. Генерала вiн привiтав кволим помахом руки i недбалим кивком.

– Ім’я? – твердо вимовив Рiос.

– Латан Деверс. – Торгiвець вчепився пальцями у свiй широкий i барвистий пояс. – Ви тут головний?

– Ви торгiвець iз Фундацii?

– Саме так. Послухайте, якщо ви начальник, то краще накажiть вашим людям не чiпати мiй вантаж.

Генерал пiдняв руку i холодно глянув на бранця.

– Вiдповiдайте на моi запитання, а не пропонуйте накази.

– Гаразд, я згоден. Але один iз ваших хлопцiв вже зробив собi двофутову дiрку на грудях, сунувши своi пальцi куди не слiд…

Рiос перевiв погляд на вiдповiдального лейтенанта.

– Вiн каже правду? У вашому рапортi, Вренку, було зазначено, що ми не втратили жодноi людини.

– На той момент жодноi, – лейтенант говорив силувано i боязко, – це сталося пiзнiше, коли хотiли обшукати корабель, бо пiшли чутки, що на борту е жiнка. Натомiсть виявили багато iнструментiв невiдомого призначення, про якi ув’язнений сказав, що це його товар на продаж. Один з них спалахнув, коли його взяли до рук, i солдат, який його тримав, загинув.

Генерал повернувся до торгiвця.

– Ви везете атомну вибухiвку?

– О Галактико, нi. Навiщо це менi? Цей дурень схопив ядерний перфоратор, повернув його не тим кiнцем i натиснув на кнопку максимальноi потужностi. Не можна було цього робити. Це все одно, що вистрiлити собi в голову з нейтронноi гармати. Я б зупинив його, якби на менi не сидiло п’ятеро чоловiкiв.

Рiос махнув охоронцю рукою:

– Можете йти. Скажiть, щоб захоплений корабель обпечатали i нiхто туди не лiз. Сiдайте, Деверсе.

Торгiвець сiв туди, куди йому вказали, спокiйно витримавши уважний позирк iмперського генерала i допитливий погляд сивеннського патрицiя.

Рiос сказав:

– Ви розумна людина, Деверсе.

– Дякую. Я вас так вразив чи вам щось потрiбно вiд мене? Ось що вам скажу: я хороший бiзнесмен.

– Про це i йдеться. Ви здали свiй корабель i не змушували нас вистрiляти всi набоi, тому не перетворилися на хмарку електронiв. Якщо ви i далi дотримуватиметеся таких поглядiв, до вас добре ставитимуться.

– Схвальне ставлення – це те, чого я найбiльше прагну, начальнику.

– Чудово, а я найбiльше прагну спiвпрацi. – Рiос посмiхнувся i прошепотiв Дуцему Барру: – Сподiваюся, слово «прагнути» означае саме те, що я маю на увазi. Ви коли-небудь чули такий варварський жаргон?

Деверс люб’язно сказав:

– Добре. Я вам вiрю. Але про яку спiвпрацю ви говорите, начальнику? Якщо вiдверто, я навiть не знаю, де я зараз перебуваю. – Вiн озирнувся навколо. – Що це, наприклад, за мiсце i про що взагалi йдеться?

– Ой, я ж вам не вiдрекомендувався. Перепрошую, – Рiос був у доброму гуморi, – оцей джентльмен – Дуцем Барр, патрицiй Імперii. А я – Бел Рiос, пер Імперii та генерал третього класу Збройних Сил його iмператорськоi величностi.

Торгiвець вiд подиву роззявив рота. Та згодом вiн спромiгся на слово:

– Імперiя? Тобто стара Імперiя, про

ку нам розповiдали у школi? Ха! Кумедно! А я завжди думав, що ii вже не iснуе.

– Озирнiться. Вона iснуе, – похмуро вiдповiв Рiос.

– Хоча менi слiд було здогадатися, – i Латан Деверс вказав своею борiдкою на стелю. – Мою шлюпку захопили блискучi та могутнi кораблi. Жодне королiвство Периферii не змогло б таких зiбрати. – Вiн пiдняв брову. – То яку гру ви ведете, начальнику? Чи менi називати вас генералом?

– Ця гра називаеться вiйною.

– Імперiя проти Фундацii, так?

– Саме так.

– Чому?

– Гадаю, ви розумiете, чому.

Торгiвець здивовано глянув на нього i похитав головою.

Рiос дав йому час подумати, а потiм м’яко сказав:

– Я впевнений, що ви розумiете чому.

Латан Деверс пробурмотiв:

– Тепло тут у вас, – i пiдвiвся, щоб зняти пальто. Потiм знову сiв i витягнув ноги.

– Знаете, – сказав вiн, вмостившися зручнiше, – ви, мабуть, думаете, що я зараз зойкну i все про себе розповiм. Я можу схопити вас, перш нiж ви ворухнетеся, якщо виберу слушний момент, i оцей старий, який мовчки сидить, нiчого не вдiе.

– Але ви цього не зробите, – впевнено сказав Рiос.

– Не зроблю, – люб’язно погодився Деверс. – По-перше, я вважаю, що вбивши вас, вiйну не зупиню. Там, звiдки ви родом, е й iншi генерали.

– Напрочуд точний розрахунок.

– Крiм того, щойно я розберуся з вами, мене миттево схоплять i вб’ють – неквапом або швидко, вже як поведеться. Та вб’ють точно, що мене аж нiяк не тiшить.

– Я вже казав, що ви розумна людина.

– Але е дещо, на що я розраховую, начальнику. Менi хотiлося б, щоб ви сказали, що маете на увазi, коли кажете, що я знаю, чому ви на нас нападаете. Я не розумiю цього i не люблю розгадувати загадки.

– Невже? Ви коли-небудь чули про Гарi Селдона?

– Нi. Я вже казав, що не люблю розгадувати загадки.

Рiос глянув краечком ока на Дуцема Барра, який ввiчливо усмiхнувся i знову набрав задумливого вигляду.

Скривившись, Рiос сказав:

– Не грайтеся зi мною, Деверсе. Існуе переказ, легенда або iсторiя – менi все одно, як це називаеться – про вашу Фундацiю, що ви зрештою створите Другу Імперiю. Я знаю досить докладну версiю психоiсторичноi дурницi Гарi Селдона i про вашi плани можливоi агресii проти Імперii.

– Он як? – Деверс задумливо кивнув. – І хто вам все це розповiв?

– Яке це мае значення? – iз загрозливим спокоем вимовив Рiос. – Ви тут не для того, щоб мене розпитувати. Я хочу почути, що ви знаете про цю легенду Селдона.

– Але якщо це легенда…

– Не жонглюйте словами, Деверсе.

– Я не жонглюю. Справдi, я скажу вам вiдверто. Ви знаете все, що знаю я. Це якась несусвiтня дурниця. У кожному свiтi е своi казки; цьому не завадиш. Так, я чув цi розмови – про Селдона, Другу Імперiю тощо. Такi дурницi розповiдають дiтям перед сном. Малеча скручуеться калачиком у себе в кiмнатi i дивиться пригодницькi фiльми про Селдона на кишенькових проекторах. Але це аж нiяк не стосуеться дорослих. Принаймнi, розумних дорослих. – Торгiвець похитав головою.

Очi iмперського генерала стали грiзнiшi.

– Та невже? Марно брешете, добродiю. Я був на цiй планетi, на Термiнусi. Я знаю про вашу Фундацiю. Я бачив ii на власнi очi.

– І ви мене питаете? Мене, який за десять рокiв не пробув там i двох мiсяцiв? Ви марнуете свiй час. Але можете продовжувати свою вiйну, якщо ви вже ганяетеся за легендами.

Барр вперше заговорив, його голос був напрочуд м’який:

– Ви настiльки впевненi в тому, що Фундацiя переможе?

Торгiвець повернувся до нього. Вiн трохи почервонiв, а на його скронi забiлiв шрам.

– О, мовчазний партнере! І як ви вичавили таку iстину з того, що я сказав, доку?

Рiос злегка кивнув Барру, i сивеннець тихо продовжив:

– Інакше вас турбувала б думка, що ваш свiт може програти вiйну i вам доведеться скуштувати гiркi плоди поразки. Я це знаю. Мiй свiт колись зазнав цього i страждае досi.

Латан Деверс пом’яв свою бороду, потiм поглянув на спiврозмовникiв по черзi i розсмiявся.

– Вiн завжди так говорить, начальнику? Послухайте, – вiн став серйозним, – яка поразка? Я вже бачив i вiйни, i поразки. Що з того, що переможець дiйсно захопить владу? Кого це турбуе? Мене? Чи таких, як я? – вiн насмiшкувато похитав головою.

– Послухайте, – переконливо сказав торгiвець, – будь-якою пересiчною планетою керують п’ять або шiсть жирних ледарiв. Вони отримають удар в потилицю, але мого душевного спокою це не порушить. Ви переймаетеся народом? Звичайними хлопцями? Авжеж, когось вб’ють, а решта певний час сплачуватиме додатковi податки. А потiм все налагодиться. І вже iншi п’ять або шiсть осiб керуватимуть планетою.

У Дуцема Барра роздималися нiздрi, а на старечiй правiй руцi напнулися жили. Але вiн змовчав.

Латан Деверс уважно дивився на нього, не вiдводячи очей. Потiм сказав:

– Послухайте. Я проводжу життя в космосi заради своiх дешевих пристроiв та вiдкатiв, якi отримую вiд Синдикату. Он там, – вiн кивнув великим пальцем через плече, – е товстi хлопцi, якi сидять собi вдома i щохвилини збирають моi рiчнi доходи – знiмають сметанку з мене та таких, я

я. Припустiмо, ви керуете Фундацiею. Ми все одно будемо вам потрiбнi. Ми будемо вам потрiбнi бiльше, нiж Синдикатовi – бо ви ще не збагнули, що до чого, а ми могли би принести вам грошi. Для нас було би краще домовитися з Імперiею. Це так, а я людина беручка. Якщо це принесе менi вигоду, то я за.

Його погляд був сповнений уiдливоi войовничостi.

На декiлька хвилин запанувала тиша, а потiм ii порушило деренчання цилiндра, що вискочив iз гнiзда. Генерал вiдкрив його, глянув на акуратну роздрукiвку i швидко проглянув схему на папiрцi.

– Пiдготувати план iз зазначенням позицii кожного судна в дii. Чекати наказiв у повнiй бойовiй готовностi.

Вiн потягнувся за своiм плащем. Накинувши його на плечi, генерал монотонно прошепотiв Барру крiзь стиснутi губи:

– Я залишаю цю людину на вас. І очiкуватиму результатiв. Це вiйна, i я можу бути жорстоким до невдах. Пам’ятайте це! – Вiн пiшов, вiдсалютувавши обом.

Латан Деверс подивився йому вслiд.

– О, щось-таки боляче його зачепило. Що вiдбуваеться?

– Очевидно, бiй, – гостро вiдповiв Барр. – Вiйська Фундацii виходять на свою першу битву. Вам краще поквапитися.

У кiмнатi стояли озброенi солдати. Їхнi манери були шанобливими, а обличчя – суворими. Деверс разом iз гордим сивеннським патрiархом попрямував до виходу.

Кiмната, куди iх привели, була меншою i майже порожньою. Тут стояли два лiжка, екран, душ та санвузол. Солдати вийшли, з глухим стуком зачинивши за собою товстi дверi.

– Гм, – Деверс несхвально озирнувся навколо, – схоже, це надовго.

– Так i е, – вiдрубав Барр. Старий сивеннець повернувся до торгiвця спиною.

Той роздратовано спитав:

– Що ви маете на увазi, доку?

– Нiчого. Я тобою командую, от i все.

Торгiвець пiдвiвся i пiдiйшов до нього. Його дебела постать нависла над нерухомим патрицiем.

– Справдi? Але ж ви сидите зi мною у цiй камерi, а коли йшли сюди, вас вели пiд прицiлом так само, як i мене. Послухайте, та ви ж закипiли, коли я виклав своi уявлення про вiйну та мир.

Вiн марно чекав вiдповiдi.

– Добре, дозвольте менi дещо спитати. Ви сказали, що ваша краiна колись зазнала поразки. Вiд кого? Вiд людей з далекоi туманностi?

Барр пiдвiв голову.

– Вiд Імперii.

– Он як? А що ж ви тодi тут робите?

Барр красномовно змовчав.

Торгiвець випнув нижню губу i повiльно кивнув. Вiн скинув плаский браслет, що був на правому зап’ястку, i простягнув його.

– Що ви про це думаете? – на лiвiй руцi в нього був такий самий.

Сивеннець узяв прикрасу. Вiн повiльно вiдповiв на жест трейдера i надiв браслет. У зап’ястi виникло дивне пощипування, яке швидко зникло.

Голос Деверса вiдразу ж змiнився.

– Все добре, доку, прилад працюе. Тепер говорiть вiльно. Якщо ця кiмната прослуховуеться, вони нiчого не зрозумiють. Це генератор перешкод, справжнiй дизайн Меллоу. Продаеться за двадцять п’ять кредитiв у будь-якому свiтi аж до краю Галактики. Ви отримуете його безкоштовно. Не рухайте губами, коли говорите, i розслабтеся. Вам доведеться навчитися це робити.

Дуцем Барр вiдчув несподiвану втому. Блискучi очi торгiвця прошили його чiпким поглядом. Вiн вiдчув, що не в змозi опиратися.

– Чого ви хочете? – сказав Барр. Із нерухомих губ зринали невиразнi слова.

– Я вже вам сказав. Ви вдаете з себе патрiота. Але ваш власний свiт розчавила Імперiя, хоч ви вже працюете разом iз русявим iмперським генералом. Це ж безглуздо, чи не так?

Барр вiдповiв:

– Я свою справу зробив. Імперський намiсник, який захопив нашу планету, загинув вiд моiх рук.

– Он як? І давно?

– Сорок рокiв тому.

– Сорок… рокiв… тому! – здаеться, цi слова мали для торгiвця якийсь сенс. Вiн насупився. – Надто довго, щоб жити спогадами. А оцей парубiйко у генеральськiй формi знае про це?

Барр кивнув.

Очi Деверса потемнiли.

– Ви хочете, щоб Імперiя перемогла?

І тут старий сивеннський патрицiй вибухнув гнiвом:

– Хай Імперiя i всi ii дiяння згинуть у вселенськiй катастрофi. Уся Сивенна молиться за це щодня. Колись я мав братiв, сестру, батька. Зараз маю дiтей та онукiв. І цей генерал знае, де iх шукати.

Деверс вичiкував.

Барр пошепки продовжив:

– Але це не зупинило б мене, якби я знав, що результати виправдають ризик. Вони знають, як помирати.

Торгiвець спокiйно сказав:

– Отже, ви колись вбили намiсника? Знаете, я дещо збагнув. Колись у нас був мер, його звали Гобер Меллоу. Вiн вiдвiдав Сивенну; це ж ваш свiт, чи не так? І познайомився там iз чоловiком на iм’я Барр.

Дуцем Барр кинув на нього важкий, пiдозрiливий погляд.

– Що вам про це вiдомо?

– Те, що вiдомо кожному торгiвцю на Фундацii. А може, ви лише хитрий дiдуган, який узявся вивести мене на чисту воду. Не маю жодного сумнiву, що вам погрожували, ви ненавидите Імперiю i всiм серцем хочете, щоб ii знищили. А потiм я здамся, вiдкриюся вам, i генерал буде задоволений. У вас мало шансiв, доку.

Але так само я хотiв би, щоб ви довели, що е сином Онума Барра – шостим i наймолодшим, саме тим, який уникнув смертi.

Руки Дуцема Барра затремтiли, кол

вiн вiдчинив пласку металеву коробку, що лежала у схованцi в стiнi. Вiн витягнув звiдти металевий предмет, що тихо дзенькнув, коли поклав його до рук торгiвця.

– Подивiться на це, – сказав вiн.

Деверс вирячив очi. Вiн пiднiс до себе розпухлу центральну ланку ланцюга i тихо вилаявся:

– Це ж монограма Меллоу, або я лише новачок у космосi, i зроблено це щонайменше п’ятдесят рокiв тому.

Вiн пiдвiв голову i усмiхнувся.

– Згоден, доку. Ядерне силове поле, що може захистити людину, – це единий доказ, який менi потрiбен. – І вiн простягнув свою чималу руку.

6. Фаворит

Крихiтнi кораблi виринули з порожнiх глибин i помчали до скупчення Армади. Без жодного пострiлу або вибуху енергii вони просочилися у переповнений кораблями простiр i вибухнули, поки iмперськi гiганти, мов незграбнi чудовиська, розверталися в iхнiй бiк. Лише два крихiтнi нечутнi спалахи позначили космос там, де цi двi мошки зникли, розпадаючись на атоми.

Великi кораблi почали пошук, але потiм узялися за свое попередне завдання i продовжили захоплювати свiт за свiтом, виплiтаючи велику павутину оточення.

Форма Бродрiга була такою, як i личить високопоставленiй особi – ii старанно зшили i так само старанно носили. Бродрiг неквапливо прогулювався садами маловiдомоi планети Ванда, де тимчасово була розташована ставка командування Імперii; його обличчя було похмурим.

Бел Рiос прогулювався разом iз ним. На його польовiй формi сумного сiро-чорного кольору був розстiбнутий комiрець.

Рiос вказав на гладеньку чорну лаву, що стояла пiд запашною папороттю, лапате листя якоi затуляло бiле сонце.

– Погляньте на це, сер. Це релiкт староi Імперii. Орнаментованi лавочки, що були збудованi для закоханих, збереглися цiлими й неушкодженими, тодi як палаци та заводи перетворилися на руiни, про якi вже нiхто й не згадуе.

Вiн сiв на лаву, а особистий секретар Клеона ІІ встав перед ним i акуратно збив листя точним помахом свого цiпка зi слоновоi кiстки.

Рiос поклав ногу на ногу i запропонував секретаревi сигарету. Іншу запалив сам i звернувся до нього:

– Це саме те, чого я очiкував вiд просвiтленоi i мудроi людини, якою е його iмператорська величнiсть, – що вiн вiдправить сюди таку компетентну особу, як ви. Це заспокоюе мене, адже я переймався, що тягар важливiших та нагальнiших справ може вiдволiкти вiд маленькоi кампанii на Периферii.

– Очi Імператора е всюди, – машинально вiдповiв Бродрiг. – Ми не схильнi недооцiнювати важливiсть цiеi кампанii, але нам все одно здаеться, що ii складнiсть дещо перебiльшуеться. Немае жодних сумнiвiв, що iхнi маленькi кораблi – це не та перешкода, заради якоi варто здiйснювати такий складний маневр, як попередне оточення.

Рiос почервонiв, але зберiг самовладання.

– Я не можу ризикувати життям своiх нечисленних людей i кораблями, яких немае чим замiнити, заради нерозважного наступу. Оточення вчетверо зменшить моi втрати пiд час завершального наступу, хай яким би важким вiн був. Вiйськовi причини такого рiшення я наважився пояснити вчора.

– Та гаразд, я не вiйськовий. Однак ви запевняете мене, що те, що здаеться неспростовним i очевидним, насправдi таким не е. Ми це припускаемо. Хоча ви занадто обережнi. У другому повiдомленнi ви попросили допомоги. А йдеться про жалюгiдного й маленького ворога, варварiв, з якими у вас ще не було жодноi сутички. За таких обставин бажання мати бiльше сил могло би свiдчити про вашу неспроможнiсть чи навiть щось гiрше, якби ваша попередня кар’ера не довела, що у вас достатньо смiливостi та винахiдливостi.

– Дякую, – зимно вiдповiв генерал, – але хотiв би нагадати вам, що iснуе рiзниця мiж смiливiстю та нерозважнiстю. Ризикувати варто тодi, коли ви знаете свого ворога i можете хоча б приблизно прорахувати усi ризики; але йти проти ворога, який вам взагалi невiдомий, – це необачно. Ви могли б так само роздумувати, чому одна й та сама людина вдень благополучно долае смугу перешкод, а вночi наштовхуеться на меблi у власнiй кiмнатi.

Бродрiг вiдмахнувся вiд його слiв, витончено ворухнувши пальцями.

– Це звучить драматично, але непереконливо. Ви особисто були у цьому варварському свiтi. До того ж у вас е цей полонений – торгiвець, з яким ви панькаетеся. Отже, ви не рухаетеся навпомацки.

– Справдi? Я прошу вас не забувати про те, що свiт, який iзольовано розвивався протягом двох столiть, неможливо за мiсяць вивчити настiльки, щоб спланувати проти нього продуманий наступ. Я – солдат, а не широкоплечий кiногерой з ямкою на пiдборiддi, якi бувають лише у тривимiрних фiльмах. А один в’язень, який е членом незрозумiлоi економiчноi групи i не мае близьких контактiв iз ворожим свiтом, не здатен познайомити мене з усiма таемницями стратегii противника.

– Ви допитали його?

– Так.

– І?

– Це було корисно, але не дуже важливо. Його крихiтний корабель теж не варто брати до уваги. Вiн продае маленькi iграшки – дотепнi, та й годi. Найрозумнiшi з них я хочу надiслати Імператоровi як цiкавинки. Звичайно, у кораблi та його механiзмах е багато незрозу

iлого, але ж я не технiк.

– Та ж у вас е технiки, – зауважив Бродрiг.

– Я знаю, – згодився генерал iз неприхованим сарказмом у голосi, – але вони надто дурнi, щоб на цьому розумiтися. Я вже вiдправив за розумними людьми, якi зможуть збагнути, як працюють отi дивнi ядернi електричнi ланцюги, що iх мiстить захоплений корабель. Жодноi вiдповiдi я не отримав.

– Таких людей не надто багато, генерале. Але, без сумнiву, у ваших просторих провiнцiях мае бути бодай одна людина, яка знаеться на атомних технологiях.

– Якби був хоч один такий фахiвець, я вже вiдправив би його полагодити пошкодженi двигуни, що вийшли з ладу на двох кораблях у моему маленькому флотi. Два кораблi з мого мiзерного десятка не можуть брати участь у серйознiй битвi через те, що iм бракуе енергii. П’ята частина моiх сил приречена гнити, змiцнюючи позицii в тилу.

Секретар роздратовано зарухав пальцями.

– Та ваше становище не унiкальне, генерале. В Імператора схожi проблеми.

Генерал жбурнув свою розмоклу i не запалену сигарету, натомiсть запалив iншу, i знизав плечима.

– Ну, першокласнi технiки не потрiбнi менi негайно. Хiба що я мiг довiдатися бiльше вiд свого полоненого, якби працював мiй психiчний зонд.

Секретар здивовано пiдвiв брови.

– У вас е зонд?

– Є, хоча й старий. Вiн схибив, коли був менi потрiбен. Я увiмкнув його, коли полонений спав, i не отримав жодного результату. Це для зонда виявилося занадто складно. Я випробовував його на своiх людях, вiн працював як слiд, та нiхто з моiх технiкiв не може пояснити, чому вiн не дiе на полоненого. Дуцем Барр, який е теоретиком, хоча й не розумiеться на технiцi, каже, що психiчна структура полоненого може не реагувати на зонд, оскiльки вiн iз дитинства перебував пiд впливом чужорiдного середовища та нервових стимулiв. А втiм, не знаю. Проте, можливо, вiд зонда ще буде якась користь. Тому я його зберiгаю.

Бродрiг зiперся на свiй цiпок.

– Я поцiкавлюся, чи е у столицi вiльний фахiвець цього профiлю. До речi, а що це за чоловiк, якого ви згадали, цей сивеннець? Чи не забагато у вас ворогiв, яким ви симпатизуете?

– Вiн знае ворога. І я тримаю його заради консультацiй та допомоги, яку вiн може надати в майбутньому.

– Але ж вiн сивеннець i син бунтiвника-вигнанця.

– Вiн старий i немiчний, а його родину тримають як заручникiв.

– Зрозумiло. Але я вважаю, що менi слiд самому поговорити з цим торгiвцем.

– Звичайно.

– Сам на сам, – додав секретар, роблячи недвозначний натяк.

– Звичайно, – люб’язно вiдповiв Рiос. – Як вiрний пiдданий Імператора, я визнаю його особистого представника своiм начальником. Однак через те, що полонений перебувае на нашiй постiйнiй базi, вам доведеться залишити передову у цiкавий момент.

– Справдi? В якому сенсi цiкавий?

– У тому, що сьогоднi кiльце оточення може замкнутися. Цiкавий, бо протягом тижня Двадцятий Прикордонний Флот просуваеться вперед до серцевини опору.

Рiос посмiхнувся i пiшов.

Бродрiга це трохи зачепило.

7. Пiдкуп

Сержант Морi Лак був iдеальним вiйськовим. Вiн був родом з однiеi з величезних сiльськогосподарських планет Плеяд, де тiльки армiйське життя могло розiрвати зв’язок iз землею i марною та важкою працею. Сержант був типовим представником свого середовища. Позбавлений уяви настiльки, що безстрашно дивився в очi небезпецi, вiн водночас був достатньо сильним та кмiтливим, щоб успiшно цю небезпеку здолати. Вiн миттево виконував накази, суворо керував своiми пiдлеглими i незмiнно обожнював свого генерала.

До того ж вiн був життерадiсною людиною. Якщо i вбивав когось, виконуючи своi обов’язки без жодного вагання, то робив це, не вiдчуваючи жодноi неприязнi.

Те, що сержант Лак натиснув кнопку сигналу на дверях перед тим, як увiйти, свiдчило про тактовнiсть, хоча вiн мав абсолютне право заходити без попередження.

Двое чоловiкiв пiдвели голови вiд своеi вечерi, а один потягнувся, щоб вимкнути трiскучий голос, що жваво деренчав iз розбитого кишенькового приймача.

– Ще книжки? – спитав Латан Деверс.

Сержант простягнув щiльно скручену в цилiндр плiвку i почухав потилицю.

– Це належить iнженеру Орру, але вам доведеться повернути ii назад. Вiн хоче вiдправити ii своiм малим, ну, щось наче сувенiр.

Дуцем Барр зацiкавлено покрутив цилiндрик у руках.

– А де iнженер ii дiстав? У нього ж немае передавача?

Сержант рiшуче похитав головою. Вiн вказав на роздовбаний передавач, що стояв бiля лiжка.

– Є лише цей. Той хлопець, Орр, дiстав книжку в одному з пронумерованих свiтiв, якi ми захопили. Вони тримали ii в окремiй великiй будiвлi, i йому довелося вбити кiлькох тубiльцiв, що намагалися йому завадити.

Вiн змiряв плiвку оцiнювальним поглядом.

– Це буде хороший сувенiр для дiтлахiв.

На хвильку замовк, а потiм обережно сказав:

– До речi, е важливi новини. Це лише чутки, однак вони надто гарнi, щоб iх приховувати. Генерал знову це зробив.

І вiн поважно кивнув.

– Що? – спитав Деверс. – Що вiн зробив?

– Завершив оточення, ось що, – сержант усмiхнувс

з батькiвською гордiстю. – Ну хiба вiн не молодчинка? Майстерно вiн це утнув, еге ж? Один iз тих хлопцiв, якi люблять нахвалятися, каже, що все вiдбулося так хвацько i завиграшки, нiби тобi музика якихось сфер.

– Зараз починаеться великий наступ? – м’яко поцiкавився Барр.

– Сподiваюся, – енергiйно вiдповiв сержант. – Тепер, коли моя рука знову зрослася, я хочу повернутися на свiй корабель. Я вже стомився сидiти на цьому шпiгатi[7 - Шпiгат – отвiр у палубi або фальшбортi судна для видалення води, що потрапила на судно пiд час опадiв або заливання хвилями.].

– І я теж, – зненацька сердито пробурмотiв Деверс. Нервуючи, вiн трохи прикусив нижню губу.

Сержант iз сумнiвом глянув на нього i сказав:

– Я краще пiду. Капiтан зараз робить обхiд, то я краще вшиюся, поки вiн мене тут не застав.

Вiн спинився бiля дверей.

– До речi, сер, – звернувся вiн до торгiвця з несподiваною сором’язливiстю, – я розмовляв iз дружиною. Вона каже, що той маленький заморозник, який ви менi дали, щоб iй надiслати, чудово працюе. Дружина на нього не витрачаеться i тримае мiсячний запас iжi. Я вам вельми вдячний.

– Все гаразд, облиште.

Усмiхнений сержант нечутно зачинив за собою великi дверi.

Дуцем Барр пiдвiвся зi стiльця.

– Ну що ж, вiн непогано вiддячив нам за заморозник. Погляньмо на цю нову книжку. Ой, бракуе обкладинки.

Вiн розмотав плiвку десь на ярд i пiднiс до свiтла. А потiм пробурмотiв:

– Та щоб мене через шпiгат провели, як каже наш сержант. Це ж «Сад знань», Деверсе.

– Он як? – без ентузiазму вiдгукнувся торгiвець. – Сiдайте, Барре. Вiд цiеi старовинноi лiтератури я не маю жодноi користi. Ви чули, що сказав сержант?

– Так, чув. І що з того?

– Почнеться наступ. А ми сидимо тут!

– А де б ви хотiли сидiти?

– Ви ж розумiете, про що я. Вiд цього очiкування жодноi користi.

– Справдi? – Барр обережно видаляв стару плiвку з передавача i встановлював нову. – Минулого мiсяця ви чимало менi розповiдали про iсторiю Фундацii. Здаеться, ii лiдери за часiв минулих криз майже нiчого не робили, лише сидiли й чекали.

– Ет, Барре, але ж вони знали, куди прямують.

– Та невже? Я гадаю, вони запевняли про це вже тодi, коли все завершувалося. Хоча, можливо, щось i робили. Але немае жодних доказiв, що подii не розвивалися б так само або й краще, якби вони не знали, куди прямують. Серйознi економiчнi та соцiологiчнi процеси не можуть спрямовуватися окремими людьми.

Деверс усмiхнувся.

– Але ж i нема пiдстав вважати, що могло бути гiрше. Це зайвi суперечки. – Його погляд став задумливим. – От якби я його пристрелив…

– Кого, Рiоса?

– Так.

Барр зiтхнув. Його очi наповнилися тривогою вiд згадок про давне минуле.

– Вбивство – не порятунок, Деверсе. Якось я вдався до нього у нападi гнiву, коли менi було двадцять, але це нiчого не вирiшило. Я усунув iз Сивенни негiдника, але не iмперське ярмо; а саме воно, а не негiдник, мало значення.

– Але ж Рiос – не лише негiдник, доку. Йдеться про кляту армiю, що без нього занепаде. Усi без нього безпораднi, як немовлята. Оцей сержант ледь не плаче вiд захвату щоразу, коли про нього згадуе.

– Ну то й що. Є iншi армii та iншi лiдери. Ви маете мислити глибше. Тут, наприклад, е цей Бродрiг – вiн мае можливiсть впливати на Імператора. Вiн мiг би вимагати надiслати не одну сотню кораблiв, а от Рiос мусить воювати десятьма. Я знаю про його репутацiю.

– Он як? І що ж то за один? – розчарування в очах торгiвця миттево змiнилося зацiкавленням.

– Вам потрiбна коротка характеристика? Це безрiдний шахрай, що постiйними лестощами догоджае примхам Імператора. Його ненавидить аристократiя, хоча сама скидаеться бiльше на паразитiв, тому що вiн не може анi претендувати на благородне походження, анi залишатися непомiтним. Вiн е радником Імператора з усiх питань i його знаряддям у найгiрших справах. Вiн пiдступний, але змушений бути лояльним. В усiй Імперii нема нiкого, хто був би пiдлiшим i безсоромнiшим у своiх забаганках за нього. Кажуть, що немае iншого способу здобути прихильнiсть Імператора, окрiм як з допомогою Бродрiга, а його прихильнiсть можна здобути лише завдяки пiдлим учинкам.

– Ого! – Деверс задумливо смикнув свою охайно пiдстрижену борiдку. – Отже, вiн – пiдстаркуватий хлопчик на побiгеньках, якого Імператор послав сюди стежити за Рiосом. Знаете, а в мене виникла одна iдея.

– То кажiть.

– А що, як цей Бродрiг зненавидить нашого молодого армiйського кумира?

– Можливо, вiн уже його ненавидить. Вiн нiколи не симпатизував iншим.

– Припустимо, ця ненависть стане ще бiльшою. Імператор може дiзнатися про це, i в Рiоса виникнуть проблеми.

– Еге ж, цiлком ймовiрно. Але як ви пропонуете цього домогтися?

– Не знаю. Мабуть, його можна пiдкупити?

Патрицiй тихо розсмiявся.

– Можна, але не так, як ви пiдкупили сержанта – не портативним заморозником. І навiть якщо ви зацiкавите його, то нiчого не досягнете. Мабуть, немае нiкого, кого так легко пiдкупити, але йому бракуе навiть тiеi елементарноi чесностi, що е в порядного

орупцiонера. Бродрiга не вдовольнить жодна сума. Тому помiркуйте про щось iнше.

Деверс швидко та занепокоено почав погойдувати ногою.

– Це перший натяк, хоча…

Вiн замовк; знову заблимав сигнал на дверях i на порозi з’явився сержант. Вiн мав схвильований вигляд, а його широке обличчя було червоним та похмурим.

– Сер, – почав вiн, намагаючись говорити з повагою, – я дуже вдячний вам за заморозник i ви завжди лагiдно розмовляли зi мною, хоча я лише син фермера, а ви великi лорди.

Плеядський акцент сержанта став настiльки вiдчутним, що було важко зрозумiти його мову; вiд хвилювання показалася його селянська натура, що досi крилася за солдатським вишколом, який так довго й болiсно виховували.

Барр м’яко запитав:

– Що сталося, сержанте?

– Лорд Бродрiг прийде, щоб побачити вас. Завтра! Я знаю про це, бо капiтан сказав менi, щоб моi люди завтра пiдготували до огляду свою форму… для нього. Я подумав, що можу попередити вас.

Барр вiдповiв:

– Дякую, сержанте, ми це цiнуемо. Але все гаразд, добродiю, непотрiбно так…

Проте вираз на обличчi сержанта Лака безпомильно зраджував переляк. Вiн шпарко зашепотiв:

– Ви не чули, що про нього кажуть люди. Вiн продав свою душу космiчному дияволу. Нi, не смiйтеся. Про нього розповiдають найжахливiшi iсторii. Подейкують, що в нього е люди з бластерами, якi всюди за ним ходять. Якщо йому захочеться розважитися, вiн наказуе iм пристрелити кого завгодно. Вони це виконують – i вiн радiе. Кажуть, його боiться навiть сам Імператор, i це Бродрiг змушуе його збiльшувати податки i не дозволяе вислуховувати скарги iнших.

І вiн ненавидить генерала, ось що ще кажуть. Запевняють, що вiн вбив би його через те, що той великий та мудрий. Але це йому не пiд силу, i наш генерал знае, що лорд Бродрiг пасе перед ним заднiх.

Сержант заклiпав очима, потiм нiяково усмiхнувся, засоромившися свого поруху, i позадкував до дверей, де рвучко кивнув:

– Не забувайте про моi слова. Будьте насторожi.

І вибiг за дверi.

А Деверс пiдвiв голову. Його погляд став крижаним.

– Це входить у нашi плани, правда, доку?

– Це залежить вiд Бродрiга, – сухо вiдповiв Барр, – чи не так?

Але Деверс вже його не слухав.

Вiн серйозно замислився.

Лорд Бродрiг нахилив голову, заходячи до тiсноi каюти торгового корабля, i його два озброенi охоронцi швидко зайшли за ним, тримаючи напоготовi зброю та кидаючи професiйнi лютi позирки найманих горлорiзiв.

У цю мить особистий секретар мало нагадував пропащу душу. Може, вiн i продав душу космiчному дияволовi, однак в очi не впадала жодна видима ознака одержимостi. Вiн скорiше нагадував вiтерець, що прилетiв з iмператорського двору, щоб пожвавити похмуру потворнiсть вiйськовоi бази.

Суворi бганки його блискучого й бездоганного вбрання надавали лордовi iлюзорноi висоти зросту, з якоi його холоднi та бездушнi очi дивилися на довгий нiс торгiвця.

Перламутровi рюшi на його зап’ястках глухо зашурхотiли, коли вiн поставив на землю свiй цiпок зi слоновоi кiстки i грацiйно зiперся на нього.

– Нi, – сказав вiн, – ви залишаетеся тут. Забудьте про своi iграшки. Вони мене не цiкавлять.

Вiн посунув стiлець, ретельно витер з нього пилюку блискучою тканиною, що була прикрiплена до верхiвки його бiлого цiпка, i сiв.

Деверс глянув на iнший стiлець, але Бродрiг лiниво вимовив:

– Ви стоятимете у присутностi пера Імперii.

І посмiхнувся.

Деверс знизав плечима.

– Якщо вас не цiкавлять моi товари, то навiщо я вам?

Особистий секретар зверхньо чекав, i Деверс повiльно додав:

– Сер.

– Для конфiденцiйноi розмови, – вiдповiв секретар. – Чи ви думаете, що я подолав вiдстань у двiстi парсекiв для того, аби глянути на вашi брязкальця? Я хотiв побачити вас. – Вiн витягнув маленьку рожеву таблетку зi скриньки з гравiюванням i вишукано поклав ii до рота, а потiм повiльно i з насолодою почав розсмоктувати.

– Наприклад, – сказав вiн, – мене цiкавить, хто ви такий? Ви справдi громадянин варварського свiту, через який завирувало усе це вiйськове божевiлля?

Деверс похмуро кивнув.

– І вас дiйсно захопили в полон пiсля початку цiеi сварки, яку вiн називае вiйною? Я маю на увазi нашого молодого генерала.

Деверс знову кивнув.

– Он як! Дуже добре, мiй важливий чужинцю. Я бачу, ваше мовлення перебувае на найнижчому рiвнi. Я полегшу вам завдання. Здаеться, наш генерал веде напрочуд безглузду вiйну, витрачаючи силу енергii, i все заради того, щоб перемогти забуту Богом планету, що розташована казна-де, i заради якоi людина, здатна логiчно мислити, пошкодувала би навiть раз вистрiлити з бластера. Але наш генерал аж нiяк не безголовий. Навпаки, я вважаю його надзвичайно розумним. Ви стежите за моiми думками?

– Я не дуже вас розумiю, сер.

Секретар глянув на своi нiгтi i сказав:

– Тодi слухайте далi. Генерал не марнував би своiх людей та кораблi лише заради подвигу. Я знаю, що вiн говорить про славу та честь Імперii, але те, що вiн вдае iз себе одного з недолугих старих напiвбогiв Героiчноi доби, виглядае непереконливо.

Тут криеться щось бiльше, нiж жага слави, а ще вiн занадто про вас турбуеться. Якби ви були моiм полоненим i розповiли менi так само мало корисного, як нашому генералу, я б розрiзав вам живiт i задушив вашими ж кишками.

Деверс залишався байдужим. Вiн повiльно поглянув спочатку на одного з охоронцiв секретаря, потiм на iншого. Вони були напоготовi.

Секретар посмiхнувся.

– Ну що ж, кажiть щось, мовчазний дияволе. Як запевнив генерал, на вас навiть психiчний зонд не подiяв, про що не варто було повiдомляти. Бо тепер я переконаний, що наша молода вiйськова зiрка бреше. – Здавалося, вiн був у доброму гуморi.

– Мiй чесний торгiвцю, – сказав секретар, – я маю власний психiчний зонд, який мае вас задовольнити. Ви бачите це…

Мiж великим та вказiвним пальцями вiн недбало тримав рожево-жовтi прямокутники зi складним дизайном, якi нi з чим не можна було сплутати.

Деверс все зрозумiв.

– Це схоже на грошi, – сказав вiн.

– Так, грошi, найкращi в усiй Імперii, бо забезпечуються моiми власними маетками, якi бiльшi за iмператорськi. Сто тисяч кредитiв. Всi тут! Мiж двома пальцями! Вашi!

– За що, сер? Я хороший торгiвець, але знаю, що торгiвля – справа взаемовигiдна.

– За що? За правду! Чого хоче генерал? Навiщо вiн затiяв цю вiйну?

Латан Деверс зiтхнув i задумливо погладив свою борiдку.

– Чого вiн хоче? – Його очi стежили за руками секретаря, який перераховував грошi, банкноту за банкнотою. – Якщо коротко, то Імперiю.

– Гм. Як банально! Зрештою, все завжди зводиться до цього. Але як? Що це за шлях, який так вiдверто i принадно веде вiд краю Галактики на вершину Імперii?

– У Фундацii, – iз прикрiстю сказав Деверс, – е своi таемницi. У них е книги, старi книги, настiльки старi, що мову, якою вони написанi, розумiе лише жменька людей нагорi. Але цi таемницi оповитi ритуалами та релiгiею, i нiхто не може iх використовувати. Я намагався, i от я тут, а там на мене чекае смертний вирок.

– Розумiю. А що це за старi таемницi? Ну ж бо, за сто тисяч я заслуговую на найдокладнiшу розповiдь.

– Трансмутацiя елементiв, – коротко вiдповiв Деверс.

Очi секретаря примружилися, i його погляд став менш вiдчуженим.

– Мене запевняли, що за законами ядерноi фiзики трансмутацiю неможливо здiйснити на практицi.

– Так, якщо використовувати ядернi сили. Але цi стародавнi вченi були розумаками. Є потужнiшi та iстотнiшi джерела енергii, нiж ядерна. Якби Фундацiя користувалася цими джерелами так, як я пропонував…

Деверс вiдчув, як у животi залоскотало. Наживка вже вабить до себе, i риба обнюхуе ii.

Раптом секретар сказав:

– Продовжуйте. Я впевнений, що генерал усе це знае. Але що вiн збираеться робити, коли завершить увесь цей фарс?

Деверс абсолютно спокiйно говорив далi:

– Завдяки трансмутацii вiн контролюватиме усю економiку вашоi Імперii. Запаси мiнералiв не будуть вартi й ламаного шеляга, якщо можна буде отримувати вольфрам з алюмiнiю та iридiй iз залiза. Уся система виробництва, в основi якоi лежить дефiцит одних елементiв i надлишок iнших, повнiстю зруйнуеться. В Імперii настане найбiльший безлад за всю ii iсторiю, i лише Рiос зможе його стримати. Тодi постане питання про цю нову енергiю, про яку я говорив. Використовуючи ii, Рiос вже не матиме релiгiйноi побожностi перед Імперiею.

Зараз немае нiчого, що могло б його стримати. Вiн вже дихае Фундацii в потилицю, i щойно ii здолае, за два роки стане Імператором.

– Отже, – безтурботно розсмiявся Бродрiг, – кажете, iридiй iз залiза? Ну що ж, розповiм вам державну таемницю. Ви знаете, що Фундацiя вже вийшла на зв’язок iз генералом?

Деверс напружився.

– Ви нiби здивованi. Чому б i нi? Це виглядае цiлком логiчним. Вони запропонували йому сто тон iридiю на рiк в обмiн на мир. Сто тон залiза, яке вони перетворили на iридiй усупереч своiм релiгiйним догмам, щоб зберегти власнi шиi. Цiлком справедливо, але не дивно, що наш непохитний та непiдкупний генерал вiдмовився, адже вiн може отримати i iридiй, i Імперiю. А бiдолашний Клеон називав його единим чесним генералом. Мiй бороданю, ви заробили своi грошi.

Вiн жбурнув банкноти, i Деверс метнувся iх збирати.

Лорд Бродрiг зупинився бiля дверей i озирнувся.

– Дещо хочу вам нагадати, торгiвцю. Моi озброенi друзi не мають анi вух, анi язикiв, анi освiти з iнтелектом. Вони не можуть чути, говорити, писати, i iх навiть немае сенсу обстежувати психiчним зондом. Але вони дуже добре розумiються на стратах. Я купив вас за сто тисяч кредитiв, добродiю. Сподiваюся, ви того вартi. Якщо часом забудете про те, що вас купили i …спробуете передати нашу розмову Рiосу, …вас стратять. Але стратять так, як я захочу.

І це тендiтне обличчя раптом стало неймовiрно жорстоким, через що облудна посмiшка нагадувала кривавий вищир. На якусь мить Деверс побачив, що з очей його покупця визирае той самий космiчний диявол, якому вiн запродав свою душу.

Вiн мовчки пiшов до камери, а за ним iшли «друзi» Бродрiга з бластерами напоготовi.

На запитання Дуцема Барра вiн iз вдумливим задоволенням вiдпо

iв:

– Нi, i це найдивнiше. Це вiн мене пiдкупив.

Два мiсяцi виснажливоi вiйни не минули для Бела Рiоса даремно. Вiн став деспотичним та роздратованим.

Це роздратування вiн вихлюпував на сержанта Лака, який його обожнював.

– Почекайте за дверима, солдате, i вiдведiть цих людей до камери, коли я завершу. Поки не покличу, хай нiхто не входить. Втямили? Взагалi нiхто.

Сержант сухо вiддав честь i вийшов з кiмнати, а Рiос щось з огидою пробурмотiв, глянувши на стос паперiв, що потребували його уваги, потiм згрiб iх у верхню шухляду столу i зачинив ii.

– Сiдайте, – кинув вiн двом, якi на нього чекали. – У мене не так багато часу. Правду кажучи, я взагалi не мав тут бути, але менi потрiбно з вами поговорити.

Вiн поглянув на Дуцема Барра, який зосереджено пестив своiми довгими пальцями кришталевий куб iз зображенням суворого обличчя його iмператорськоi величностi Клеона ІІ.

– По-перше, патрицiю, – сказав генерал, – ваш Селдон програе. Слiд визнати, що вiн добре бореться, бо цi люди з Фундацii накидаються роем, мов оскаженiлi бджоли, i б’ються, мов навiженi. Кожну планету завзято захищають, а щойно ми ii вiзьмемо, вони повстають, через що втримати ii пiд контролем стае так само важко, як i завоювати. Але ми захоплюемо iх i утримуемо планету. Ваш Селдон програе.

– Але вiн iще не програв, – ввiчливо пробурмотiв патрицiй.

– У самiй Фундацii не мають стiльки оптимiзму. Вони пропонують менi мiльйони, щоб я не влаштовував iхньому Селдоновi фiнальне випробування.

– Так, про це вже ходять чутки.

– Ага, чутки мене випереджають? І останню вже теж хтось розбовкав?

– Що ви маете на увазi?

– Та ж те, що оцей лорд Бродрiг, улюбленець Імператора, тепер за власним бажанням став другим за старшинством командувачем.

Деверс вперше заговорив:

– За власним бажанням, начальнику? Це ж як? Невже ви почали подобатися цьому типовi? – Вiн усмiхнувся.

Рiос спокiйно вiдповiв:

– Навряд. Просто вiн купив цю посаду за ту цiну, яку я вважаю справедливою та адекватною.

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Примiтки

1

Імовiрно, автор проводить паралелi з Джоном П’юрiфоем (1907?1955) – американським дипломатом, що був послом у Грецii, Гватемалi та Таiландi у першiй половинi 1950-х рокiв. Пiд час роботи у Грецii та Гватемалi досяг успiхiв у боротьбi з впливом комунiстiв (в останнiй краiнi допомiг здiйснити державний заколот). (Тут i далi прим. пер., якщо не зазначено iнше.)

2

Усi цитати з «Галактичноi енциклопедii» взятi з дозволу видавцiв з ii 116-го видання, опублiкованого 1020 р. е.ф. видавництвом «Encyclopedia Galactica Publishing Co» (Термiнус) з дозволу видавцiв. (Прим. авт.)

3

Тут автор проводить паралель з доктриною «явного призначення» (Manifest Destiny), що виправдовувала американську експансiю ХІХ ст.

4

Імперський мир (лат.). Тут автор проводить аналогiю з Pax Romana («римським миром») – мирним перiодом в iсторii Римськоi iмперii, що зазвичай датуеться 29 р. до н. е. – 180 р. н. е.

5

«Мертва рука» – негативний або небажаний безперервний вплив якогось чинника.

6

Образа величностi (lese majeste) – злочин, що означае нешанобливi висловлювання про монарха або його певнi дii.

7

Шпiгат – отвiр у палубi або фальшбортi судна для видалення води, що потрапила на судно пiд час опадiв або заливання хвилями.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить