Фундацiя
Айзек Азiмов

Фундацiя #1
Галактична Імперiя перебувае на шляху до свого занепаду. Попереду тисячолiття варварства i вiйн. Уникнути цього страхiття неможливо, але е шанс скоротити перiод руiни. Психоiсторик Гарi Селдон знае, як це зробити. Саме вiн переконуе iмператора створити Фундацiю – скарбницю надбань людства, з якоi розпочнеться народження новоi величноi iмперii. План Селдона спрацьовуе, проте жага до влади i грошей стае перепоною в розвитку суспiльства. Чи вдасться наступникам ученого скерувати рух iсторii в потрiбному напрямку?

Айзек Азiмов

Фундацiя

Пам’ятi моеi матерi (1895–1973)

Частина І

Психоiсторики

ГАРІ СЕЛДОН – …народився в 11988 роцi Галактичноi ери, помер у 12069 роцi. Цi дати частiше подаються за лiточисленням поточноi Ери Фундацii – 79-1 роки е. ф. Народжений у сiм’i представникiв середнього класу на Гелiконi, сектор Арктура (де його батько, згiдно з сумнiвною легендою, вирощував тютюн на гiдропонних плантацiях), вiн рано проявив дивовижнi математичнi здiбностi. Існуе безлiч анекдотiв про цi його здiбностi, i деякi з них суперечать один одному. У вiцi двох рокiв вiн, як кажуть…

Безсумнiвно, свiй найбiльший внесок вiн зробив у галузi психоiсторii. Селдон зайнявся нею тодi, коли вона була не бiльше, нiж набiр розпливчастих аксiом, а залишив ii грунтовною статистичною наукою.

Найкращою i найдетальнiшою на сьогоднi його бiографiею е праця Гаала Дорнiка, який познайомився з науковцем, ще будучи зовсiм молодим, за два роки до смертi великого математика. Історiя iхнього знайомства…

    Галактична енциклопедiя[1 - Усi цитати з «Галактичноi енциклопедii» взятi з ii 116-го видання, опублiкованого 1020 р. е.ф. видавництвом «Encyclopedia Galactica Publishing Co» (Термiнус), iз дозволу видавцiв. (Прим. авт.)]

1

Його звали Гаал Дорнiк i вiн був сiльським хлопцем, який до того нiколи не бачив Трентора. Тобто, не бачив у реальному життi. Вiн бачив його багато разiв на гiпервiдео, а iнодi й у приголомшливих тривимiрних випусках новин, що висвiтлювали коронацiю Імператора або вiдкриття засiдання Галактичноi Ради. І хоча вiн прожив усе свое життя на планетi Синнакс, яка кружляла навколо однiеi з зiрок на краю Блакитноi Туманностi, вiн, як бачите, не був вiдрiзаний вiд цивiлiзацii. Як i жодне мiсце в тогочаснiй Галактицi.

На тодi в Галактицi налiчувалося 25 мiльйонiв населених планет, i всi вони зв’язувалися присягою на вiрнiсть Імперii, столицею якоi i був Трентор. Це якраз тi останнi п’ятдесят рокiв, коли про Імперiю ще можна було таке сказати.

Для Гаала ця поiздка стала справжньою кульмiнацiею його молодого наукового життя. У космосi вiн бував i до цього, тож сам полiт для нього мало що значив. Якщо чесно, ранiше вiн лiтав не далi единого супутника Синнаксу, де здобував потрiбнi йому для дисертацii данi про механiку руху метеоритiв, але ця космiчна подорож однаково була на пiвмiльйона миль, або пiвмiльйона свiтлових рокiв. Вiн морально готувався лише до стрибка крiзь гiперпростiр – явища, якого вiн ще не переживав пiд час звичайних мiжпланетних мандрiвок. Стрибок залишався й, iмовiрно, завжди буде единим практичним способом подолати вiдстань мiж зiрками. Подорож крiзь звичайний простiр могла тривати зi швидкiстю не вищою за швидкiсть свiтла (одне з наукових понять, що збереглися ще iз забутого свiтанку людськоi iсторii), а це означало б роки мандрiв навiть мiж найближчими населеними системами. А крiзь гiперпростiр – область, яку важко було собi уявити i яка не була нi простором, нi часом, нi матерiею, нi енергiею, нi чимось, нi нiчим, – можна було пройти вздовж Галактики за iнтервал, що дорiвнював двом найближчим моментам часу. Гаал чекав першого з цих стрибкiв, дещо побоюючись, аж у животi трохи крутило, а завершилося все незначною вiбрацiею, маленьким внутрiшнiм поштовхом, який припинився, перш нiж вiн усвiдомив, що щось вiдчув. От i все.

Пiсля цього був лише корабель, великий i блискучий; приголомшливий результат дванадцяти тисячолiть iмперського прогресу; i вiн сам, зi своею нещодавно захищеною докторською дисертацiею з математики та запрошенням вiд великого Гарi Селдона прилетiти на Трентор, щоб узяти участь у його значному та трохи таемничому проектi. Пiсля розчарування вiд стрибка Гаал з нетерпiнням чекав, коли з’явиться Трентор. Вiн не виходив з оглядовоi зали. Щоразу, коли в оголошений час вiдчинялися сталевi затвори люкiв, вiн завжди був поруч, спостерiгаючи за суворим блиском зiрок, захоплюючись неймовiрними хмарами зоряних скупчень, схожих на величезну масу свiтлячкiв, немов спiйманих у своему летi й завмерлих назавжди. Якось вiн побачив холодний синьо-бiлий дим газовоi туманностi, що пропливала над iлюмiнатором за п’ять свiтлових рокiв вiд корабля, здалеку нагадуючи молоко. Вона наповнила кiмнату крижаними тонами, а потiм зникла з поля зору за двi години, пiсля чергового стрибка. Сонце Трентора спершу було важко побачити – бiла плямка, що губилася в мiрiадах таких самих зiрок, i тiльки позначка в

орабельному путiвнику вказувала на неi. Тут, бiля центру Галактики, густi скупчення зiрок. Але з кожним стрибком ця зiрочка сяяла все яскравiше, а решта блiдли й рiдшали на ii тлi.

До зали зайшов офiцер i сказав:

– Оглядову залу буде зачинено на весь час, що лишився до кiнця подорожi. Пiдготовка до посадки.

Гаал пiшов слiдом за ним, тримаючись за бiлий рукав iз зображенням зорельота й сонця Імперii.

– Можна менi залишитися? – спитав вiн. – Я хотiв би подивитися на Трентор.

Офiцер усмiхнувся, i Гаал трохи почервонiв. Йому спало на думку, що вiн говорить iз провiнцiйним акцентом.

Офiцер вiдповiв:

– До ранку ми вже приземлимося на Трентор.

– Я мав на увазi, що хочу побачити його з космосу.

– Вибач, мiй хлопчику. Якби це була космiчна яхта, то це, може, i вдалося б зробити. Але ми гальмуватимемо, повернувшись до Сонця. Ти ж не хочеш одночасно i ослiпнути, i отримати опiки та шрами вiд радiацii?

Гаал пiшов до виходу. Офiцер гукнув йому вслiд:

– Хлопче, згори Трентор однаково був би для тебе сiрою плямою. Чому б тобi не замовити космiчний тур, коли ми приземлимося? Вони дешевi.

Гаал озирнувся.

– Дуже вам дякую за пораду.

Його охопило розчарування, наче маленького хлопчика, така дитяча легковажнiсть природна i для дорослого, i Гааловi до горла пiдкотився клубок. Вiн нiколи не бачив Трентор, неймовiрну розпростерту планету, велику, наче життя, i не очiкував, що доведеться чекати довше.

2

Корабель приземлився в мiшанинi шумiв. Було чути вiддалене шипiння атмосфери, яку прорiзав корабельний метал. Спокiйне дзижчання кондицiонерiв, що боролися з теплотою вiд тертя, i дедалi повiльнiший шум двигунiв, якi виконували гальмування. Було чути голоси чоловiкiв i жiнок, якi зiбралися в примiщеннях для висадки, i скрегiт лебiдок, що пiднiмали багаж, пошту та вантажi до довгоi осi корабля, звiдки iх потiм мали перевезти на розвантажувальну платформу. Гаал вiдчув легку вiбрацiю, яка означала, що корабель уже не рухаеться самостiйно. Гравiтацiя судна протягом кiлькох годин поступилася гравiтацii планети. Тисячi пасажирiв терпляче сидiли в примiщеннях для висадки, якi легко розгойдувалися в м’яких силових полях, щоб пристосувати людей до змiни напрямку гравiтацii. Тепер вони повзли вниз звивистими пандусами до великих шлюзiв, що зяяли попереду.

Багаж Гаала був незначним. Вiн стояв бiля столу, поки його пожитки швидко й зi знанням справи розiбрали та склали знову. Вiзу в паспортi перевiрили й поставили печатку. Вiн сам не звернув на все це жодноi уваги.

Це був Трентор! Повiтря тут здавалося трохи щiльнiшим, а гравiтацiя трохи бiльшою, нiж на його рiднiй планетi, але вiн до цього звикне. Вiн запитав себе – чи звикне до цих величезних розмiрiв? Будiвля космопорту була величезною. Дах височiв так далеко, що його ледь було видно. Гаал майже уявив собi хмари, що могли б формуватися пiд цим безмежним покриттям. Протилежноi стiни взагалi не було видно; лише чоловiки та столи й пiдлога, яка сходилася в однiй точцi, аж доки не губилася в туманi.

Чоловiк за столом знову заговорив. Його голос звучав роздратовано. Вiн сказав:

– Проходьте, Дорнiк. – Йому довелося вiдкрити вiзу й знову глянути, перш нiж вiн згадав iм’я.

– А де… де… – почав Гаал. Чоловiк за столом ткнув пальцем:

– Стоянка таксi праворуч i третiй поворот налiво.

Гаал рушив, побачивши напис, що свiтився, крутячись i зникаючи у повiтрi: «ТАКСІ В УСІ НАПРЯМКИ».

Коли Гаал пiшов, з натовпу вiдокремилася якась постать i пiдiйшла до столу. Чоловiк за столом пiдвiв голову й коротко кивнув. Постать кивнула у вiдповiдь i рушила слiдом за молодим iммiгрантом.

Це було вчасно, бо вiн устиг почути пункт призначення Гаала. Гаал обiперся на бар’ер. На маленькiй табличцi було написано «Диспетчер». Чоловiк, якого стосувався напис, не пiдводячи голови, спитав:

– Куди?

Гаал завагався, i навiть цi кiлька секунд роздумiв створили позаду нього чималу чергу.

Диспетчер пiдвiв голову:

– Куди?

У Гаала було небагато грошей, але ж це тiльки одна нiч, а потiм вiн матиме роботу. Вiн намагався здаватися байдужим:

– До хорошого готелю, будь ласка. Диспетчера це не вразило.

– Вони всi хорошi. Назвiть, до якого. Гаал у вiдчаi вiдповiв:

– До найближчого, будь ласка.

Диспетчер натиснув кнопку. На пiдлозi з’явився тонкий промiнець свiтла, який звивався посеред iнших, що виблискували та тьмянiли, демонструючи рiзнi кольори й вiдтiнки. У руки Гааловi тицьнули квиток, що теж слабко свiтився.

– Один-дванадцять, – промовив диспетчер. Гаал намацав у кишенi монети й спитав:

– Куди менi йти?

– Ідiть за свiтлом. Квиток свiтитиметься доти, доки ви будете рухатися в правильному напрямку.

І Гаал пiшов. Сотнi людей повзли широким залом, уважно йдучи за промiнцями й напружуючись у точках перетину, щоб прийти до мiсця призначення.

Його власна стежка обiрвалася. Чоловiк у блискучiй синьо-жовтiй унiформi, що сяяла новим пластотекстилем, потягнувся за його двома сумками.

– Прямий рейс до «Люксора», – сказав вi

.

Чоловiк, який за ним стежив, почув це. Також вiн почув, як Гаал сказав: «Чудово», – i побачив, як той залiз у тупоносу машину.

Таксi пiднялося вертикально вгору. Гаал дивився крiзь вигнуте прозоре вiкно, захоплюючись вiдчуттям польоту всерединi замкнутоi структури та iнстинктивно тримаючись за спинку водiйського сидiння. Простiр унизу звузився, i люди стали схожими на мурах, якi безладно бiжать хто куди. Вид за вiкном усе вужчав i вiддалявся. Попереду була стiна. Вона починалася високо в повiтрi й зникала з поля зору. Їi пронизували отвори тунелiв. Таксi Гаала пiрнуло до одного з них. На якусь мить Гаал знiчев’я замислився, як це його водiй змiг вибрати потрiбний тунель з-помiж безлiчi iнших. Тепер навколо панувала темрява й крiзь неi, трохи розряджаючи похмуру обстановку, пробивався лише один iз сигнальних вогнiв. Повiтря сповнювалося звуком машини, що летiла тунелем.

Гаал подався трохи вперед вiд гальмування машини, а потiм таксi вискочило з тунелю й знову спустилося на землю.

– Готель «Люксор», – сказав водiй, хоч у цьому не було потреби. Вiн допомiг Гааловi з багажем, iз дiловим виглядом узяв десять кредиток на чай, пiдiбрав нового пасажира й знову пiднявся в повiтря.

За весь цей час, починаючи з моменту висадки, Гаал не побачив жодного проблиску чистого неба.

* * *

ТРЕНТОР – …На початку тринадцятого тисячолiття ця тенденцiя досягла свого апогею. Будучи центром Імперського Уряду впродовж сотень поколiнь i перебуваючи фактично в центрi Галактики серед найбiльш густонаселених i промислово розвинених свiтiв системи, вiн не мiг не перетворитися на найбiльше та найбагатше скупчення людей, що будь-коли бачила ця Раса. Невпинно прогресуючи, його урбанiзацiя досягла своеi найвищоi точки. Уся поверхня Трентора площею 75 мiльйонiв квадратних миль перетворилася на одне мiсто. Кiлькiсть населення досягла максимуму, перевищивши 40 мiльярдiв. Ця величезна маса людей майже вся обслуговувала адмiнiстративнi потреби Імперii i однаково була занадто малою для виконання цього завдання. (Слiд пам’ятати, що неможливiсть належного управлiння Галактичною iмперiею пiд керiвництвом нечестолюбних iмператорiв була одним зi значних чинникiв, що спричинили ii падiння.) Щодня флотилii з десяткiв тисяч кораблiв привозили продукти з двадцяти сiльськогосподарських свiтiв на обiднi столи Трентора…

Через залежнiсть вiд зовнiшнiх свiтiв у виробництвi продовольства i, по сутi, щодо всiх життевих потреб, Трентор ставав дедалi бiльш уразливим для захоплення шляхом облоги. В останнi тисячолiття iснування Імперii численнi й безперервнi бунти змушували кожного нового iмператора все яснiше усвiдомлювати це й iмперська полiтика стала не бiльше нiж захистом тендiтноi яремноi вени, якою був Трентор.

    Галактична енциклопедiя

3

Гаал не був упевнений, чи свiтило сонце, або, якщо вже на те пiшло, був надворi день чи нiч. Вiн соромився про це запитати. Уся планета, здавалося, жила пiд металевим ковпаком. Страва, яку вiн щойно скуштував, iшла в меню як снiданок, але iснувало чимало планет, якi жили за стандартною часовою шкалою, не звертаючи увагу на незручну для них змiну дня i ночi. Швидкiсть обертiв планет навколо осi була рiзною, i вiн не знав, як швидко обертаеться навколо своеi осi Трентор.

Спочатку вiн нетерпляче шукав табличку з написом «Зимовий сад» i знайшов ii, але це виявилася кiмната, де можна було погрiтися в променях штучного сонця.[2 - Зимовий сад англiйською звучить як «Sun Room» – дослiвно «сонячна кiмната». (Тут i далi примiтки перекладача, якщо не зазначено iнше.)] Вiн затримався там на хвилину або двi, а потiм повернувся до головного вестибюля «Люксора».

Вiн спитав у чергового:

– Де я можу придбати квиток на планетний тур?

– Тут.

– А коли вiн починаеться?

– На сьогоднiшнiй ви спiзнилися. Наступний буде завтра. Придбайте зараз квиток, i ми зарезервуемо для вас мiсце на завтра.

– Ой. – Завтра – це вже запiзно. Завтра вiн мусить бути в Унiверситетi. Вiн спитав: – А е у вас оглядова вежа чи щось подiбне? Я маю на увазi, просто неба.

– Звичайно! Якщо хочете, я продам вам квиток. Тiльки дозвольте, я перевiрю, чи немае надворi дощу. – Вiн натиснув клавiшу бiля лiктя й прочитав повiдомлення, що побiгло по матовому екрану. Гаал читав разом з ним.

Черговий сказав:

– Хороша погода. Подумайте про це, як на мене, зараз якраз сухий сезон. – І невимушено додав: – Я сам не сильно заморочуюся, що там надворi. Востанне вилазив туди три роки тому. Самi розумiете, один раз глянув i достатньо. Ось ваш квиток. Бiля службового входу спецiальний лiфт. На ньому е напис «До вежi». Просто пiднiмiться ним.

Цей лiфт був нового типу й рухався за допомогою гравiтацiйного вiдштовхування. Гаал зайшов першим, а решта – за ним. Оператор натиснув на кнопку. На мить Гаал вiдчув, що висить у повiтрi, коли сила тяжiння знизилася до нуля, а потiм знову набрав невеличку вагу, коли лiфт рушив угору. Потiм лiфт загальмував – i його ноги знову вiдiрвалися вiд пiдлоги. Вiн мимоволi скрикнув.

ролунав голос оператора:

– Засуньте ноги пiд поручнi на пiдлозi. Ви що, читати не вмiете? Іншi вже зробили це. Вони посмiхалися, дивлячись, як вiн шалено та марно намагаеться спуститися вниз, упираючись у стiну. Їхне взуття притиснулося до хромованих поручнiв, що були прикрiпленi до пiдлоги паралельно один одному, з промiжком у два фути. Вiн помiтив iх при входi, але не звернув уваги.

Потiм хтось простягнув руку й потягнув його вниз. Гаал, задихаючись, хотiв подякувати, але в цей момент лiфт зупинився.

Вiн вийшов на вiдкриту терасу, затоплену бiлим сяйвом, вiд якого заболiли очi. Чоловiк, який щойно подав йому руку допомоги, iшов одразу за ним.

Чоловiк доброзичливо сказав:

– Тут повно вiльних мiсць.

Гаал закрив рота, вiдсапуючись, а потiм погодився:

– Справдi, так i е. – Вiн машинально рушив до них, а потiм зупинився.

І звернувся до чоловiка:

– Якщо не заперечуете, я ненадовго зупинюся бiля перил. Я… я хочу трохи подивитися.

Той доброзичливо махнув рукою, i Гаал перехилився через поручнi, що сягали плеча, i занурився в споглядання панорами, яка вiдкривалася перед ним.

Вiн не бачив землi. Вона губилася посеред штучних споруд, якi були складнiшими одна вiд одноi. Не видно було й обрiю – лише метал на тлi неба, що простягався навкруги, утворюючи майже одноманiтну сiрiсть, i вiн знав, що така сама картина по всiй планетi. Навколо не було жодного руху – хiба що кiлька прогулянкових суден тинялися по небу. Але вiн розумiв, що пiд металевим покровом цього свiту тривае жвавий рух мiльярдiв людей.

Навколо не було видно жодноi зеленi; нi зеленi, нi грунту, нi якихось форм життя, окрiм людей. Вiн неясно розумiв, що десь у цьому свiтi е iмператорський палац, розташований посеред ста квадратних миль справжнього грунту, у зеленi дерев, у веселкових барвах квiтiв. Але це був малесенький острiвець посеред океану сталi, i звiдси його не було видно. Вiн мiг знаходитися, можливо, за десять тисяч миль звiдси. Гаал не знав цього напевно.

Вiн повинен негайно вирушити в планетний тур!

Гаал шумно зiтхнув i усвiдомив, що нарештi опинився на Тренторi; на планетi, яка була центром усiеi Галактики i ядром людськоi раси. Вiн не бачив жодного з ii недолiкiв. Жодного з тих зорельотiв, що сiдали iз продовольством у трюмах. Не усвiдомлював того, яка тонка яремна вена з’еднуе 40 мiльярдiв населення Трентора з усiею Галактикою. Вiн бачив лише наслiдки одного з наймогутнiших дiянь людини – повне й остаточне, майже зневажливе пiдкорення одного зi свiтiв.

Вiн вiдiйшов iз дещо приголомшеним поглядом. Його знайомий з лiфта вказав на мiсце поруч, i Гаал присiв.

Чоловiк усмiхнувся.

– Мене звати Джеррiл. Ви вперше на Тренторi?

– Так, мiстере Джеррiл.

– Я так i думав. Джеррiл – це мое iм’я, а не прiзвище. Трентор захопить вас, якщо ви маете поетичний темперамент. Тренторiанцi нiколи не приходять сюди. Вони не люблять це мiсце. Воно iх нервуе.

– Нервуе? Мене, до речi, звати Гаал. Чому воно мае iх нервувати? Воно прекрасне.

– Це, Гаале, ваше суб’ективне сприйняття. Якщо ви народилися в кабiнцi, виросли в коридорi, працюете в клiтцi, а вiдпочиваете в переповненому зимовому саду, а потiм виходите на вiдкритий простiр, де над вами немае нiчого, крiм неба, то це може викликати у вас лише нервовий зрив. Вони змушують дiтей приходити сюди раз на рiк, пiсля того як iм виповниться п’ять. Не знаю, чи е вiд цього якась користь. Насправдi iм цього мало, i коли вони приходять сюди першi кiлька разiв, то влаштовують iстерики. Дiти повиннi вiдвiдувати майданчик хоча б раз на тиждень, одразу як iх вiдлучать вiд грудей. – Вiн продовжив: – Звичайно, усе це не мае нiякого значення. Що з того, що вони нiколи сюди не виходять? Вони щасливi там, унизу, керуючи Імперiею. Як ви думаете, на якiй ми висотi?

– Пiвмилi? – сказав вiн i подумав, чи не наiвно це прозвучало. Мабуть, наiвно, бо Джеррiл трохи пирхнув, стримуючи смiх.

– Нi, лише п’ятсот футiв.

– Що? Але ж лiфт пiднiмався…

– Знаю. Та бiльшу частину часу вiн пiднiмався до рiвня поверхнi. Трентор на милю вглибину пронизаний тунелями. Вiн мов айсберг. На дев’ять десятих вiн прихований вiд людського ока. Використовуються навiть кiлька миль грунту пiд океаном на береговiй лiнii. Насправдi ми настiльки занурилися пiд землю, що можемо використовувати рiзницю температур, яка створюеться цiею парою миль, i забезпечувати всi своi потреби в енергii. Ви про це знали?

– Нi, я думав, що ви використовуете атомнi генератори.

– Колись використовували. Але так дешевше.

– Уявляю собi.

– Що ви про все це думаете? – На якусь мить доброзичливий тон чоловiка випарувався, перетворившись на прагматичнiсть. Вiн набув майже хитрого вигляду.

Гаал розгубився.

– Прекрасно, – повторив вiн знову.

– Ви тут на вiдпочинку? Чи подорожуете, роздивляетеся визначнi мiсця?

– Не зовсiм. Узагалi-то, я завжди мрiяв вiдвiдати Трентор, але передусiм приiхав сюди на роботу.

– Так? /Он як?/

Гаал вiдчув, що мае пояснити.

– Буду працювати в проектi доктора Селдо

а в унiверситетi Трентора.

– Ворона Селдона?

– Нi. Я маю на увазi Гарi Селдона. Психоiсторика Селдона. Я не знаю нiякого Ворона.

– Це вiн i е. Його тут називають Вороном. Самi розумiете, у лайливiй формi. Вiн продовжуе прогнозувати катастрофи.

– Катастрофи? – Гаал був щиро здивований.

– Звичайно, ви мали б це знати. – Джеррiл не усмiхався. – Ви ж працюватимете на нього, хiба нi?

– Ну так, я математик. Але чому вiн передбачае катастрофи? Якi саме?

– А ви як думаете?

– Боюся, що не маю анiнайменшого уявлення. Я читав статтi, опублiкованi Селдоном i його групою. Вони стосуються математичноi теорii.

– Так, те, що публiкуеться.

Гаал вiдчув роздратування. /Вiн сказав: /

– Я думаю, менi час повертатися. Дуже радий був з вами познайомитися.

Джеррiл байдуже помахав йому рукою.

У номерi Гаал застав якогось чоловiка. Вiн був настiльки вражений, що навiть не вимовив неминучоi фрази «Що ви тут робите?», яка вже мала злетiти з його вуст.

Чоловiк пiдвiвся. Вiн був старий i майже лисий, трохи кульгав, але його синi очi були яснi.

– Я Гарi Селдон, – сказав вiн, перш нiж спантеличений мозок Гаала зiставив це обличчя з тим, що вiн багато разiв бачив на фотографiях.

* * *

ПСИХОІСТОРІЯ – …Використовуючи нематематичнi концепцii, Гаал Дорнiк визначив психоiсторiю як галузь математики, що дослiджуе реакцii людських груп на певнi соцiальнi та економiчнi стимули…

Усi цi визначення мiстили приховане вихiдне положення, що реакцii людських груп завеликi для справжньоi статистичноi обробки. Необхiдний розмiр такоi групи може бути визначений за допомогою першоi теореми Селдона, яка… Іншим вихiдним положенням було те, що людська група не повинна пiдозрювати про психоiсторичний аналiз, щоб ii реакцii були справдi випадковими.

В основi всiеi психоiсторii лежить розробка функцiй Селдона, якi показують властивостi, що iх можна порiвняти з такими соцiальними та економiчними силами, як…

    Галактична енциклопедiя

4

– Доброго дня, сер, – сказав Гаал. – Я… Я…

– Ви не думали, що ми зустрiнемося ранiше, нiж завтра? Звiсно, ми не мали б зустрiтися. Просто, якщо ми плануемо користуватися нашим обладнанням, то мусимо працювати швидко. Набирати нових людей стае дедалi важче.

– Не розумiю вас, сер.

– Ви ж розмовляли з чоловiком на оглядовiй вежi?

– Так, його звати Джеррiл. Бiльше я нiчого про нього не знаю.

– Його iм’я нiчого не означае. Вiн е агентом Комiсii громадськоi безпеки. Вiн стежив за вами вiд космопорту.

– Але чому? Я дуже збентежений.

– Цей чоловiк на вежi щось говорив про мене? Гаал завагався.

– Вiн називав вас Вороном Селдоном.

– Вiн сказав чому?

– Сказав, що ви передбачаете катастрофи.

– Так, я це роблю. Що для вас означае Трентор?

Здавалося, що всi питають його про Трентор. Гаал вiдчув, що може вiдповiсти лише одне:

– Тут прекрасно.

– Ви сказали це, не думаючи. А як щодо психоiсторii?

– Я не думав про те, щоб застосовувати ii для розв’язання цiеi проблеми…

– Коли закiнчите працювати зi мною, юначе, ви навчитеся застосовувати психоiсторiю до розв’язання всiх проблем як щось цiлком природне. Погляньте сюди. – Селдон витягнув з мiшечка на поясi невеличкий обчислювач. Казали, що вiн тримав його пiд подушкою i користувався, коли його мучило безсоння. Його сiра глянсова поверхня була трохи зношена вiд постiйного використання. Спритнi пальцi Селдона, уже вкритi плямами вiд вiку, зарухалися по клавiшах. У верхньому ярусi засвiтилися червонi символи.

Вiн пояснив:

– Це показуе, у якому станi Імперiя знаходиться зараз. Зробив паузу, чекаючи вiдповiдi.

Гаал урештi зронив:

– Але ж це, мабуть, неповна картина.

– Так, неповна, – сказав Селдон. – Я дуже радий, що ви не сприймаете моi слова на вiру. Однак це наближення, на основi якого можна продемонструвати припущення. Ви погоджуетеся?

– Так, якщо враховувати те, що я пiзнiше перевiрю виведену функцiю. – Гаал старанно уникав можливоi пастки.

– Добре. Додайте до цього вiдому ймовiрнiсть убивства iмператора, бунту вiце-королiв, теперiшнiй рецидив перiодiв економiчноi депресii, зниження швидкостi планетарних дослiджень… Вiн говорив i говорив. Щойно вiн згадував про новий чинник, новi символи оживали пiд дотиком Селдона i додавалися до основноi функцii, яка розширювалася та змiнювалася.

Гаал зупинив його лише раз.

– Я не бачу обгрунтованостi цiеi множини трансформацiй. Селдон повторив повiльнiше.

– Але всi цi обчислення зробленi шляхом соцiооперацiй, що е забороненими.

– Правильно. Ви швидко схоплюете, але ще недостатньо швидко. У нашому випадку це не пiдпадае пiд заборону. Дозвольте менi розкрити формулу.

Процедура зайняла бiльше часу, i наприкiнцi Гаал скромно сказав:

– От тепер бачу.

Нарештi Селдон припинив своi обчислення.

– Таким буде Трентор через три столiття. Як ви це поясните? Га? – Вiн нахилив голову набiк i став чекати.

Гаал вiдповiв з недовiрою в голосi:

– Повне знищення! Але… але ж це неможливо. Трентор нiколи…

Селд

на переповнювало сильне хвилювання людини, чие тiло нещодавно зiстарилося:

– Ну, продовжуйте, продовжуйте. Ви ж бачили, як з’явився цей результат. Сформулюйте його словами. Забудьте поки що про символи.

Гаал продовжив:

– Чим бiльш спецiалiзованим стае Трентор, тим бiльше зростае його вразливiсть, тим важче йому захистити себе. Крiм того, чим бiльше вiн перетворюеться на адмiнiстративний центр Імперii, тим вiн цiннiша здобич для iнших. І чим бiльш невизначений порядок успадкування iмператорського престолу, тим загрозливiших масштабiв набирають чвари серед знатних сiмей, i зникае соцiальна вiдповiдальнiсть.

– Достатньо. А якою е ймовiрнiсть повного знищення в числовiй формi?

– Я не можу цього сказати.

– Але ж безсумнiвно, ви можете виконати рацiональне диференцiювання?

Гаал вiдчув себе пiд тиском. Обчислювача йому не запропонували. Селдон тримав його за фут вiд очей. Шалено пiдраховуючи, вiн вiдчув, як на лобi виступив пiт.

– Близько 85 %? – припустив.

– Непогано, – промовив Селдон, випнувши нижню губу. – Але й не надто добре. Справжня цифра становить 92,5 %.

– За це вас i прозвали Вороном? – спитав Гаал. – Я не бачив нiчого подiбного в журналах.

– Звичайно, не бачили. Такi речi не друкуються. Ви думаете, що Імперiя стане показувати свою хиткiсть? Це один iз дуже простих прикладiв психоiсторii. Але деякi з наших обчислень потрапили в аристократичнi кола.

– Це погано.

– Необов’язково. Усе це береться до уваги.

– Так ось чому за мною стежили…

– Так. Усе, що стосуеться мого проекту, аналiзуеться.

– Ви в небезпецi, сер?

– О так. Імовiрнiсть того, що мене стратять, дорiвнюе 1,7 %, але, звичайно, проект це не зупинить. Ми теж узяли такий чинник до уваги. Ну та це неважливо. Гадаю, ми з вами зустрiнемося завтра в унiверситетi?

– Звичайно, – вiдповiв Гаал.

* * *

КОМІСІЯ ГРОМАДСЬКОЇ БЕЗПЕКИ – …Аристократична група, що прийшла до влади пiсля вбивства Клеона І, останнього з Ентунiв. Вона головним чином привнесла елемент порядку в перiод нестабiльностi та невизначеностi в Імперii. Перебуваючи пiд контролем сiмей Ченiв та Дiвартiв, комiсiя врештi деградувала до функцiй слiпого iнструменту пiдтримки статус-кво. Їi представники так i не були повнiстю усунутi вiд влади аж до того часу, коли на престол зiйшов останнiй могутнiй iмператор Клеон ІІ. Перший Головний Комiсар…

У певному сенсi, початок занепаду Комiсii можна простежити вiд суду над Гарi Селдоном, що вiдбувся за два роки до початку Ери Фундацii. Цей суд описаний у бiографii Гарi Селдона, складенiй Гаалом Дорнiком…

    Галактична енциклопедiя

5

Гаал не дотримався обiцянки. Наступного ранку вiн прокинувся вiд приглушеного дзвiнка внутрiшнього зв’язку. Гаал вiдповiв, i голос портье, так само тихий i сповнений протесту, повiдомив йому, що вiн за наказом Комiсii громадськоi безпеки перебувае пiд вартою. Гаал кинувся до дверей i виявив, що вони вже не вiдчиняються.

Вiн мiг лише одягнутися й чекати.

За ним прийшли й повели в iнше мiсце, але однаково це було затримання. Йому дуже ввiчливо ставили питання. Усе було дуже цивiлiзовано. Гаал пояснив, що вiн провiнцiал iз Синнаксу, що вчився в таких i таких закладах i отримав ступiнь доктора математики за такi-то дослiдження. Вiн подав резюме на посаду в проектi доктора Селдона й був прийнятий. Знову й знову переповiдав цi деталi; а вони знову й знову поверталися до питання про те, як вiн приеднався до проекту Селдона. Як про нього почув, якими мають бути його обов’язки, якi таемнi iнструкцii вiн отримав, у чому суть проекту?

Гаал вiдповiдав, що не знае. Що не отримував жодних таемних iнструкцiй. Вiн – науковець i математик. Його не цiкавить полiтика.

Нарештi ввiчливий слiдчий запитав:

– Коли буде знищено Трентор? Гаал завагався.

– Я не можу сказати про це, виходячи з моiх власних знань.

– А хто може сказати?

– Як я можу говорити за iнших? – Гаал вiдчув увагу до своеi особи, надмiрну увагу.

Слiдчий сказав:

– Хтось говорив вам про таке знищення, з’ясовував якусь конкретну дату? – А коли юнак завагався, продовжив: – За вами стежили, докторе. Ми були в аеропорту, коли ви приiхали. На оглядовiй вежi, коли ви чекали на свое призначення; i, звичайно ж, нам вдалося пiдслухати вашу розмову з доктором Селдоном.

– Тодi ви знаете його погляди на це питання, – вiдповiв Гаал.

– Можливо. Але ми хотiли б почути це вiд вас.

– Вiн вважае, що Трентор буде знищено через три столiття.

– Вiн довiв це… ммм… математично?

– Так, довiв, – зухвало вiдповiв Гаал.

– Припускаю, ви вважаете цi данi правильними.

– Якщо доктор Селдон ручаеться за них, то вони правильнi.

– Тодi ми повернемося.

– Почекайте. Я маю право на адвоката. Я вимагаю дотримання моiх прав як громадянина Імперii.

– Ми iх дотримаемося. Захисник невдовзi з’явився.

Увiйшов високий чоловiк – настiльки худий, що мимоволi виникало запитання, чи вмiщаеться на його обличчi усмiшка.

Гаал пiдвiв голову. Вiн почувався розбитим i пригнiченим. З ним стiл

ки всього сталося, а вiн не пробув на Тренторi ще й тридцяти годин.

Чоловiк вiдрекомендувався:

– Я Лорс Авакiм. Доктор Селдон направив мене бути вашим представником.

– Правда? Ну тодi слухайте. Я вимагаю негайного звернення до Імператора. Мене безпiдставно затримали. Я нi в чому не винен. Нi в чому. – Вiн ляснув долонями по колiнах. – Ви повиннi негайно органiзувати слухання справи в присутностi Імператора.

Авакiм ретельно викладав на стiл вмiст пласкоi течки. Якби Гаал мав бажання, вiн би впiзнав юридичнi бланки «Целомет», схожi на тонкi металевi стрiчки, якi можна було вставити в маленьку особисту капсулу.

Крiм того, мiг би впiзнати кишеньковий диктофон.

Не звертаючи уваги на емоцii Гаала, Авакiм урештi-решт пiдвiв голову.

– Комiсiя, звичайно ж, записуватиме нашу розмову за допомогою шпигунського променя. Це протизаконно, але вони все одно це зроблять.

Гаал скреготнув зубами.

– Однак, – продовжив Авакiм, неквапливо присiвши, – диктофон, який ви бачите на столi, схожий на абсолютно звичайний диктофон i добре виконуе своi обов’язки, крiм того, мае додаткову властивiсть глушити сигнал шпигунського променя. Це те, що вони не вiдразу виявлять.

– То я можу говорити.

– Звичайно.

– Тодi я хочу слухань у присутностi Імператора.

На обличчi Авакiма з’явилася крижана посмiшка – виявилося, що для неi все ж таки е мiсце. Шкiра на його щоках зморщилася достатньо, щоб посмiхнутися.

– Видно, що ви з провiнцii.

– Але я все ж громадянин Імперii. Такий самий, як ви або будьхто з цiеi Комiсii громадськоi безпеки.

– Безумовно, безумовно. От тiльки ви – як провiнцiал – маете помилковi уявлення про життя на Тренторi. Тут немае нiяких слухань у присутностi Імператора.

– А до кого ще можна звернутися пiсля цiеi Комiсii? Є якась процедура?

– Нi до кого. На практицi тут не iснуе жодного захисту. Офiцiйно ви можете звернутися до Імператора, але жодних слухань не буде. Розумiете, сьогоднiшнiй Імператор – це не Імператор з династii Ентунiв. Боюся, що Трентор – у руках аристократичних родин, з представникiв яких i складаеться Комiсiя громадськоi безпеки. Це одна з тих подiй, перебiг яких добре передбачений психоiсторiею.

– Справдi? – спитав Гаал. – У цьому випадку, якщо доктор Селдон може передбачити iсторiю Трентора на триста рокiв уперед…

– Вiн може передбачити ii на п’ятнадцять столiть уперед.

– Хай буде п’ятнадцять столiть. Але чому ж вiн учора не передбачив подii цього ранку й не попередив мене? Вибачте. – Гаал присiв i опустив голову на одну зi спiтнiлих долонь. – Я добре знаю, що психоiсторiя – це статистична наука й не може передбачити долю окремо взятоi людини хоч би з якою точнiстю. Зрозумiйте мене, я засмучений.

– Але ви помиляетеся. Доктор Селдон припускав, що вас заарештують сьогоднi вранцi.

– Що?

– Менi дуже шкода, але це правда. Комiсiя дедалi ворожiше ставилася до його дiяльностi. Новi люди, якi приеднувалися до групи, вiдчували все бiльше перешкод. Графiки показали, що в наших iнтересах тепер довести питання до кульмiнацiйного моменту. Сама Комiсiя реагувала дещо повiльно, тому доктор Селдон вiдвiдав вас учора, щоб змусити ii прискоритися. Жодноi iншоi причини в нього не було.

У Гаала перехопило подих:

– Я обурений…

– Будь ласка, не треба. Це було необхiдно. Вас обрали без будьяких особистих причин. Ви повиннi розумiти, що плани доктора Селдона, якi вiн розробляв з усiма математичними обрахунками понад 18 рокiв, включають усi можливi варiанти розвитку подiй з усiма значними ймовiрностями. Це одна з них. Мене послали лише для того, щоб запевнити вас, що вам не треба боятися. Усе закiнчиться добре: для проекту – майже напевно, для вас – iз найбiльшим ступенем вiрогiдностi.

– Назвiть цифри, – зажадав Гаал.

– Для проекту понад 99,9 %.

– А для мене?

– Менi сказали, що ця ймовiрнiсть дорiвнюе 77,2 %.

– Тобто я маю бiльш нiж один шанс iз п’яти бути засудженим до тюремного ув’язнення або смертi.

– Імовiрнiсть останнього варiанта складае менше вiдсотка.

– І то правда, що таке для розрахункiв одна людина… Приведiть до мене доктора Селдона.

– На жаль, не можу. Його самого заарештували.

Дверi вiдчинилися. Гаал не встиг навiть скрикнути. До камери зайшов охоронець, наблизився до столу, узяв диктофон, оглянув його з усiх бокiв i поклав у кишеню.

Авакiм спокiйно сказав:

– Менi буде потрiбен цей iнструмент.

– Ми, адвокате, дамо вам iнший. Такий, що не випромiнюе статичне поле.

– У такому випадку моя розмова завершена. Гаал глянув йому вслiд i залишився один.

6

Судовий процес (Гаал припускав, що це саме вiн, хоча це дiйство було мало схоже на тi складнi юридичнi процедури, про якi вiн читав) тривав недовго.

Минав третiй день. Однак Гааловi вже було важко згадати, як усе починалося.

Його самого дзьобали мало. Важка артилерiя тренувалася на докторi Селдонi. Проте вiн був незворушним. Для Гаала вiн став единою точкою стабiльностi, що ще залишилася в цьому свiтi.

Публiка була нечисленною – переважно

арони Імперii. Пресу та громадськiсть на засiдання не допустили, i були великi сумнiви, що багато стороннiх людей знали про процес над Селдоном. Усе вiдбувалося в атмосферi вiдвертоi ворожостi до пiдсудних.

П’ятеро членiв Комiсii громадськоi безпеки сидiли за столом на пiдвищеннi. Багряно-золотi мантii та щiльно посадженi блискучi пластиковi кашкети свiдчили про iхнi суддiвськi посади. У центрi – Головний Комiсар Лiнг Чен. Гаал нiколи не бачив такого визначного лорда й спостерiгав за ним iз захопленням. Протягом усього процесу Чен не сказав майже нiчого. Вiн сидiв з таким виглядом, що було зрозумiло – розмовляти тут вiн вважае нижче за свою гiднiсть.

Адвокат Комiсii звiрився зi своiми записами та продовжив допит Селдона, який все ще сидiв на лавi пiдсудних:

Питання. Що ж, докторе Селдон, розберiмося. Скiльки людей на цей час бере участь у вашому проектi?

Вiдповiдь. П’ятдесят математикiв.

П. Включно з доктором Гаалом Дорнiком?

В. Доктор Дорнiк – п’ятдесят перший.

П. О, то виходить, що iх п’ятдесят один? Подумайте добре, докторе Селдон. Може, iх п’ятдесят два або п’ятдесят три? А то, може, i бiльше?

В. Доктор Дорнiк ще офiцiйно не зарахований до штату моеi органiзацii. Коли буде зарахований, тодi буде п’ятдесят один. Наразi iх п’ятдесят, як я й казав.

П. А iх не може бути близько ста тисяч?

В. Математикiв? Нi.

П. Я не казав про математикiв. Якщо брати фахiвцiв рiзних галузей, то у вас працюе сто тисяч людей?

В. Так, у цьому сенсi ваша цифра може бути правильною.

П. Може бути? Я кажу, що це так i е. Я кажу, що кiлькiсть людей, якi задiянi у вашому проектi, становить 98 572 особи.

В. Я вважаю, що ви додали сюди жiнок i дiтей.

П. (пiдвищуючи голос) Я хочу сказати, що iх 98 572. Тут немае про що сперечатися.

В. Я приймаю цi цифри.

П. (звiряючись iз записами) Залишмо поки що це питання та перейдiмо до iншого, яке ми вже обговорювали досить детально. Чи не могли б ви, докторе Селдон, повторити вашу думку щодо майбутнього Трентора?

В. Я казав i знову повторю, що протягом наступних трьох столiть Трентор перетвориться на руiни.

П. Ви не вважаете ваше твердження проявом нелояльностi?

В. Нi, сер. Наукова iстина знаходиться за межами лояльностi i нелояльностi.

П. Ви впевненi, що ваше твердження е науковою iстиною?

В. Так.

П. На якiй пiдставi?

В. На пiдставi математичних розрахункiв психоiсторii. П. Ви можете довести, що вашi розрахунки правильнi? В. Лише iншому математику.

П. (з посмiшкою) Ви заявляете, що ваша iстина мае настiльки езотеричну природу, що перебувае поза межами розумiння звичайноi людини. Менi здаеться, що iстина мае бути яснiшою, менш загадковою i вiдкритою до розумiння.

В. Для декого це не становить жодних труднощiв. Фiзика перетворення енергii – те, що ми нинi називаемо термодинамiкою, – була викладена ясно й спрацьовувала упродовж всiеi iсторii людства, аж вiд мiфiчних часiв, але й тепер напевно знайдуться тi, хто вважатиме за неможливе створити механiчний двигун. У тому числi й люди з високим iнтелектом. Я сумнiваюся, чи шановнi члени Комiсii…

У цей момент один iз членiв Комiсii нахилився до адвоката. Його слiв не було чути, але в шипiннi голосу вiдчувалася певна рiзкiсть. Адвокат почервонiв i перервав Селдона.

П. Ми тут, докторе Селдон, не для того, щоб слухати промови. Припустiмо, що ви довели свою точку зору. Я припускаю, що ви хотiли використати своi прогнози для того, щоб пiдiрвати громадську довiру до iмператорського уряду й переслiдували власнi цiлi!

В. Це не так.

П. Дозвольте менi припустити, що ви маете намiр стверджувати, що перiод часу, який передуватиме так званiй загибелi Трентора, буде наповнений рiзноманiтними заворушеннями.

В. Правильно.

П. І шляхом простого передбачення ви збираетеся викликати iх, уже маючи армiю зi ста тисяч осiб.

В. По-перше, це не так. А навiть якби це й було правдою, просте розслiдування доведе, що з цього числа людей ледь набереться десять тисяч чоловiкiв призовного вiку, з яких нiхто не вмiе поводитися зi зброею.

П. Ви працюете на когось як агент?

В. Менi нiхто не платить, мiстере адвокат.

П. Ви абсолютно безкорисливий? Служите науцi?

В. Так.

П. Тодi дозвольте нам зрозумiти як? Докторе Селдон, чи можна змiнити майбутне?

В. Звичайно. Це примiщення суду може вибухнути в наступнi кiлька годин, а може й не вибухнути. Якщо це сталося б, то в майбутньому, без сумнiву, вiдбулися б певнi незначнi змiни.

П. Докторе Селдон, ви ухиляетеся вiд вiдповiдi. Чи можна змiнити загальну iсторiю людськоi раси?

В. Так.

П. Легко?

В. Нi. З великими труднощами.

П. Чому?

В. Психоiсторичний рух планети, переповненоi людьми, створюе величезну iнерцiю. Для того, щоб змiнити його напрямок, вiн мусить зустрiти щось, що мае таку саму iнерцiю. Або в процесi мае брати участь багато людей, або якщо iхня кiлькiсть невелика, то для змiн знадобиться величезний промiжок часу. Розумiете мене?

П. Гадаю, що так. Трентор не буде знищений, якщо велика кiлькiсть людей в

рiшить робити все, щоб цього не сталося.

В. Так.

П. Ця кiлькiсть – приблизно сто тисяч осiб?

В. Нi, сер. Це занадто мало. П. Ви впевненi?

В. Врахуйте, що Трентор мае населення понад сорок мiльярдiв. Вiзьмiть до уваги, що цей напрямок руху веде до загибелi не лише Трентора, а й Імперii загалом, а в Імперii проживае близько квiнтильйона людей.

П. Розумiю. Тодi, можливо, цi сто тисяч людей можуть змiнити цей напрямок, якщо вони та iхнi нащадки працюватимуть протягом трьохсот рокiв.

В. Боюся, що нi. Триста рокiв – це замало.

П. Ага! У цьому випадку, докторе Селдон, ось який висновок можна зробити з ваших мiркувань. Ви зiбрали сто тисяч осiб у рамках вашого проекту. Цих людей недостатньо, щоб змiнити iсторiю Трентора протягом трьохсот рокiв. Іншими словами, вони не можуть запобiгти його знищенню хоч би що робили.

В. На жаль, ви маете рацiю.

П. А з iншого боку, вашi сто тисяч осiб не мають жодних незаконних намiрiв.

В. Абсолютно правильно.

П. (повiльно i з задоволенням) У такому випадку, докторе Селдон, добре подумайте про те, щоб дати нам осмислену вiдповiдь, яку ми хочемо почути. Яку мету ставлять перед собою вашi сто тисяч осiб?

Голос адвоката ставав усе рiзкiшим. Вiн розставляв пастку; заганяв Селдона в кут, пiдступно позбавляючи його будь-якоi можливостi вiдповiсти.

У залi зростав гул вiд розмов. Вiн охопив ряди публiки та вдерся навiть помiж членiв Комiсii. Вони нахилялися одне до одного у своiх багряно-золотих мантiях, лише Головний Комiсар залишався незворушним.

Гарi Селдон зберiгав спокiй. Вiн чекав, доки балаканина в залi припиниться.

В. Мiнiмiзувати наслiдки цього руйнування.

П. Що саме ви маете на увазi?

В. Усе просто. Знищення Трентора не е подiею в собi, iзольованою в схемi людського розвитку. Це буде кульмiнацiя складноi драми, що почалася кiлька столiть тому й темп якоi безперервно зростае. Я маю на увазi, джентльмени, майбутнiй занепад i падiння Галактичноi Імперii.

Тепер гул перетворився на глухе ревiння. Адвокат, на якого нiхто не звертав уваги, кричав:

– Ви вiдкрито заявляете, що… – i зупинився, бо крики «Зрада!», якi пролунали iз зали, показали, що крапку поставлено без офiцiйних заяв.

Головний Комiсар повiльно пiдняв молоток та опустив його. Звук був схожий на удар гонга. Коли луна вiд нього затихла, припинився й гул публiки. Адвокат набрав повнi груди повiтря.

П. (театрально) Ви розумiете, докторе Селдон, що говорите про Імперiю, яка вистояла дванадцять тисяч рокiв i пройшла крiзь перипетii рiзних поколiнь, в основi якоi лежать добрi намiри та любов квадрильйона людських iстот?

В. Я знаю i про iсторiю, i про теперiшнiй стан Імперii. Не маючи на метi виказати жодну неповагу до iнших, я можу заявити, що розбираюся в цих питаннях краще, нiж будь-хто з тут присутнiх.

П. І ви передбачаете ii загибель?

В. Це передбачення, зроблене за допомогою математичних розрахункiв. Особисто в мене така перспектива викликае жаль. Навiть якби Імперiю визнали чимось поганим (я так не вважаю), стан анархii, що охопить Галактику пiсля ii падiння, буде набагато гiршим. Саме з цiею анархiею й покликаний боротися мiй проект. Падiння Імперii, джентльмени, це грандiозний процес, iз яким усе ж боротися нелегко. Воно продиктоване зростанням бюрократii, зникненням iнiцiативи, заморожуванням привiлейованоi касти, утратою допитливостi та сотнею iнших чинникiв. Як я вже сказав, це вiдбувалося протягом столiть i цей рух надто масивний, щоб його зупинити.

П. Але хiба не очевидно для кожного, що Імперiя сильна, як нiколи?

В. Для вас мае значення видима мiць. Здавалося б, так триватиме вiчно. Однак, мiстере адвокат, стовбур гнилого дерева мае всi ознаки могутностi, доки його не розiрве навпiл буря. Буря й зараз свистить, вигинаючи гiлки Імперii. Послухайте за допомогою психоiсторii, i ви почуете цей звук.

П. (нерiшуче) Докторе Селдон, ми тут не для того, щоб слух…

В. (упевнено) Імперiя зникне, i всi ii блага разом з нею. Накопиченi нею знання зруйнуються, i зникне весь порядок, який вона встановила. Мiжзорянi вiйни будуть нескiнченними; мiжзоряна торгiвля занепадатиме; населення буде скорочуватися; свiти будуть утрачати зв’язок з основною частиною Галактики. І такою ситуацiя залишатиметься…

П. (тихий голос серед загальноi тишi) Назавжди?

В. Психоiсторiя, яка може передбачити падiння, може робити заяви й щодо прийдешнiх темних вiкiв. Як уже було сказано, джентльмени, Імперiя iснуе дванадцять тисяч рокiв. Темнi вiки, що прийдуть iй на змiну, триватимуть не дванадцять, а тридцять тисяч рокiв. Виникне Друга Імперiя, але мiж нашою цивiлiзацiею та ii виникненням тисяча людських поколiнь проживе в стражданнях. Ми повиннi боротися з цим.

П. (трохи опанувавши себе) Ви самi собi суперечите. Ранiше ви казали, що не можете запобiгти знищенню Трентора, а отже, iмовiрно, i падiнню – так званому падiнню – Імперii.

В. Я зараз не кажу, що ми можемо запобiгти падiнню. Але ще не пiзно скоротити той перiод руiни, що прийде за ним. Джентльмени, тривалiсть

анархii можна скоротити до одного тисячолiття, якщо моiй групi дозволять дiяти зараз. Ми переживаемо складний момент в iсторii. Величезну масу подiй, що на нас насуваються, можна трохи вiдхилити – лише трохи, бiльше ми не зможемо – але цього буде достатньо, щоб прибрати двадцять дев’ять тисяч рокiв страждань в iсторii людства.

П. Як ви пропонуете це зробити?

В. Зберiгши знання, що накопиченi людською расою. Сума людських знань перевищуе можливостi однiеi людини або й тисячi людей. Коли буде зруйновано суспiльний устрiй, наука розiб’еться на мiльйони фрагментiв. Окремi люди будуть володiти надзвичайно крихiтними фрагментами знання. Вони будуть марними й самi по собi не приноситимуть жодноi користi. Цi безглуздi окрайцi професiйних знань не будуть передаватися. Вони загубляться серед поколiнь. Але якщо ми зараз пiдготуемо гiгантський звiд усiх знань, вони нiколи не будуть утраченi. Прийдешнi поколiння спиратимуться на них i iм не потрiбно буде заново вiдкривати iх для себе. За одне тисячолiття можна буде виконати роботу, на яку пiшло б тридцять тисяч рокiв.

П. Усе це…

В. Увесь мiй проект; усi моi тридцять тисяч чоловiк зi своiми дружинами та дiтьми присвячують себе пiдготовцi «Галактичноi енциклопедii». Вони не завершать ii до кiнця свого життя. Я навiть не доживу до того, щоб побачити, коли почнеться ii видання. Але на момент падiння Трентора енциклопедiя буде завершеною i ii примiрники будуть у кожнiй великiй бiблiотецi Галактики.

Молоток Головного Комiсара пiднявся й упав. Гарi Селдон залишив трибуну й тихо зайняв свое мiсце поряд iз Гаалом.

Вiн усмiхнувся й сказав:

– Як вам подобаеться ця вистава? Гаал вiдповiв:

– Ви захопили iхню увагу. Але що буде далi?

– Вони оголосять перерву в судi та спробують дiйти зi мною згоди.

– Звiдки ви знаете? Селдон вiдповiв:

– Буду чесним, не знаю. Усе залежить вiд Головного Комiсара. Я вивчав його протягом багатьох рокiв. Я спробував проаналiзувати своi розробки, але ви знаете, наскiльки ризиковано вводити примхи однiеi особи в психоiсторичнi рiвняння. Однак я маю сподiвання.

7

Авакiм пiдiйшов, кивнув Гаалу ц нахилився до Селдона, щоб прошепотiти йому щось на вухо. У цей момент пролунало оголошення перерви й охоронцi роздiлили iх. Гаала повели геть.

Слухання, що вiдбулися наступного дня, були зовсiм iншими. Гарi Селдон та Гаал Дорнiк залишилися наодинцi з членами Комiсii. Вони сидiли разом за одним столом, i важко було помiтити якусь рiзницю мiж п’ятьма суддями та двома обвинуваченими. Їм навiть запропонували сигари в коробцi з райдужного пластику, схожого на нескiнченний потiк води. Очi бачили рух, але на дотик коробка була сухою та твердою.

Селдон узяв одну сигару, Гаал вiдмовився.

– Тут немае мого захисника, – зауважив Селдон. Один iз членiв Комiсii вiдповiв:

– Це вже не суд, докторе Селдон. Ми зiбралися тут, щоб обговорити безпеку держави.

Лiнг Чен сказав:

– Я буду говорити, – i iншi члени Комiсii вiдкинулися на спинки крiсел, готовi слухати. Навколо Чена запала тиша, у якiй вiн мiг говорити.

Гаал затамував подих. Чен, худий та сильний, виглядав старшим за свiй вiк i насправдi був фактичним Імператором Галактики. Дитина, яка носила цей титул, була лише символом, який створив Чен, i не першим таким символом.

Чен сказав:

– Докторе Селдон, ви порушуете спокiй у володiннях Імператора. Нiкого з квадрильйонiв людей, якi мешкають зараз на всiх зiрках Галактики, через сто рокiв уже не буде серед живих. Чому ж тодi ми маемо турбуватися про подii, що вiддаленi вiд нас на три столiття?

– Мене самого не буде в живих за п’ять рокiв, – сказав Селдон, – i все ж тривога сильнiша за мене. Можете називати це iдеалiзмом. Можете називати це ототожненням iз мiстичним узагальненням, яке ми називаемо термiном «людство».

– Я не хочу морочити собi голову мiстицизмом. Чи можете ви сказати менi, чому я не можу позбутися вас, а разом з вами й незручного та непотрiбного майбутнього, яке настане за три столiття i якого я нiколи не побачу, стративши вас сьогоднi ввечерi?

– Якби ви зробили це тиждень тому, – вiдразу вiдповiв Селдон, – вашi шанси залишитися живим до кiнця року дорiвнювали б одному з десяти. Тепер ця ймовiрнiсть дорiвнюе одному з тисячi. Усi суддi зiтхнули й заворушилися в крiслах. Гаал вiдчув, як коротке волосся коле його потилицю. Очi Чена трохи розширилися.

– Яким чином? – запитав вiн.

– Падiння Трентора, – почав пояснювати Селдон, – неможливо зупинити жодним зусиллям. Однак його легко можна прискорити. Розповiдь про перерваний суд надi мною пошириться Галактикою. Провал моiх планiв щодо полегшення наслiдкiв катастрофи переконае людей, що майбутне не обiцяе iм нiчого доброго. Вони вже зараз iз заздрiстю згадують, як жили iхнi дiди. Вони зрозумiють, що iх очiкують полiтичнi революцii та застiй у торгiвлi. Галактикою пошириться вiдчуття, що вже зараз потрiбно хапати усе, що погано лежить, щоб забезпечити власне майбутне. Честолюбнi люди не чекатимуть, а недобросовiснi не опиратимуться. Кожною свое

дiею вони прискорять занепад свiтiв. Убийте мене, i Трентор занепадатиме не протягом трьох столiть, а впродовж п’ятдесяти рокiв, i ви самi загинете вже цього року.

Чен промовив:

– Цими словами можна лякати дiтей, i все ж ваша смерть – не едина вiдповiдь, яка нас задовольнить. – Вiн прибрав свою тонку руку з документiв, на яких вона лежала, торкаючись паперу лише двома пальцями.

– Скажiть менi, – продовжив вiн, – вашою единою метою буде лише пiдготовка видання цiеi енциклопедii, про яку ви говорили?

– Так.

– Це потрiбно робити на Тренторi?

– На Тренторi, мiй володарю, е Імперська бiблiотека й науковi ресурси Унiверситету Трентора.

– І все ж, якби ви перебували в iншому мiсцi, скажiмо, на планетi, де поспiх i безлад мегаполiса не заважатимуть схоластичним роздумам; де вашi люди можуть повнiстю зосередитися на роботi, – це дало б вам переваги?

– Можливо, незначнi.

– Тодi такий свiт обрано. Ви, докторе, зможете працювати там без поспiху разом зi своею сотнею тисяч помiчникiв. Галактика знатиме, що ви працюете й боретеся з ii падiнням. Казатимуть навiть, що ви зможете йому запобiгти. – Вiн посмiхнувся. – Оскiльки я багато в що не вiрю, то не повiрити в падiння для мене теж неважко, i я буду повнiстю переконаний, що кажу своiм людям правду. А ви, докторе, тим часом не турбуватимете Трентор i не порушуватимете спокiй Імператора.

Альтернативою е смерть для вас i для стiлькох ваших послiдовникiв, скiльки буде необхiдно вбити. Вашi попереднi погрози я не беру до уваги. Отже, ви маете п’ять хвилин для того, щоб вибрати мiж смертю та засланням.

– Яку планету ви обрали, мiлорде? – спитав Селдон.

– Менi здаеться, що цiею планетою буде Термiнус, – сказав Чен. Вiн недбало повернув папери на столi кiнчиками пальцiв так, що вони торкнулися Селдона. – Вона безлюдна, але цiлком придатна для життя й може бути пристосована пiд потреби дослiдникiв. Хоч дещо вiддалена…

Селдон перервав його:

– Сер, вона розташована на краю Галактики.

– Як я вже говорив, вона дещо вiддалена. І вiдповiдатиме вашiй потребi зосередитися на роботi. Думайте, у вас лишилося двi хвилини.

Селдон сказав:

– Нам потрiбен час, щоб органiзувати таку поiздку. У проектi задiянi двадцять тисяч сiмей.

– Час у вас буде.

Селдон замислився, почала спливати остання хвилина. Зрештою вiн промовив:

– Я приймаю заслання.

На цих словах у Гаала пiдстрибнуло серце. Здебiльшого вiд радостi – хто б не зрадiв, уникнувши смертi? Але, за всiеi величезноi втiхи, у його серцi знайшлося трохи мiсця й для розчарування – що Селдон усе ж таки був переможений.

8

Довгий час вони сидiли мовчки, поки таксi з виттям неслося крiзь червоподiбнi тунелi вбiк Унiверситету. А потiм Гаал захвилювався i спитав:

– Це правда – те, що ви сказали Комiсаровi? Ваша страта справдi прискорила б падiння?

Селдон вiдповiв:

– Я нiколи не брешу про психоiсторичнi данi. І в цьому випадку для мене теж не було б жодноi користi вiд брехнi. Чен знав, що я кажу правду. Вiн дуже розумний полiтик, а полiтики за своею природою повиннi iнстинктивно вiдчувати iстини психоiсторii.

– Тодi для чого ви погодилися на заслання? – здивувався Гаал, але Селдон нiчого не вiдповiв.

Коли вони вилетiли на територiю Унiверситету, м’язи Гаала дiяли самi по собi, точнiше, не дiяли. Його фактично винесли з таксi. Весь Унiверситет був залитий свiтлом. Гаал уже майже забув, що десь iснуе сонце.

Будiвлям Унiверситету не вистачало сiро-сталевого кольору, характерного для Трентора. Вони були радше срiблястi. А металевий блиск майже схожий на колiр слоновоi кiстки.

Селдон сказав:

– Здаеться, це солдати.

– Що? – Гаал спустився з небес на землю й побачив попереду вартового. Вони зупинилися, i у дверях матерiалiзувався капiтан, який тихо спитав:

– Доктор Селдон?

– Так.

– Ми на вас чекали. З цього моменту ви й вашi люди перебуваете на военному становищi. Менi доручено повiдомити вам, що ви маете шiсть мiсяцiв для перельоту на Термiнус.

– Шiсть мiсяцiв! – вигукнув Гаал, але Селдон стиснув його лiкоть.

– Таку менi дали вказiвку, – вiдповiв капiтан. Вiн пiшов, i Гаал повернувся до Селдона.

– Чому, що можна встигнути зробити за шiсть мiсяцiв? Це ж повiльне вбивство.

– Спокiйно, спокiйно. Зайдiмо до мого кабiнету.

Це був невеличкий офiс, але цiлком захищений вiд прослуховування й тому непомiтний. Шпигунськi променi, що проходили крiзь нього, не стикалися анi з пiдозрiлою тишею, анi з iще бiльш пiдозрiлими атмосферними перешкодами. Навпаки, вони отримували розмову, складену випадковим чином з величезного запасу нешкiдливих фраз у рiзних iнтонацiях i голосах.

– Тепер, – спокiйно сказав Селдон, – шести мiсяцiв буде цiлком достатньо.

– Я не розумiю, як це зробити.

– Тому що, мiй хлопчику, у таких планах, як наш, дii iнших пiдлаштовуються пiд нашi потреби. Хiба я вам не казав, що темпераментний характер Чена був пiдданий бiльш ретельнiй перевiрцi, нiж будь-якоi iншоi людини за всю iсторiю людства? Суд не мав розпочатися до т

го часу, доки не складуться сприятливi для нас час та обставини.

– Але ж ви домовилися…

– …про заслання на Термiнусi? Чому б i нi? – Вiн поклав пальцi на певне мiсце на столi, й позаду нього вiдсунулася невеличка частина стiни. Це могли зробити лише його власнi пальцi, бо сканер, умонтований у стiл, реагував лише на них.

– Усерединi ви знайдете кiлька мiкрофiльмiв, – сказав Селдон. – Вiзьмiть той, що позначений лiтерою «Т».

Гаал зробив це й почекав, доки Селдон уставив плiвку в проектор i передав юнаку пару лiнз. Гаал налаштував iх i почав дивитися фiльм, що розгортався в нього перед очима.

Вiн зронив:

– Але тодi…

– Що вас дивуе? – запитав Селдон.

– Ви готувалися до виiзду протягом двох рокiв?

– Двох з половиною. Звичайно ж, ми не могли бути впевненими, що вiн обере Термiнус, але сподiвалися, що так буде, i дiяли вiдповiдно до цього припущення…

– Але чому, докторе Селдон? Чому ви домовилися про заслання? Хiба не краще було б контролювати подii тут, на Тренторi?

– Є кiлька причин. Працюючи на Термiнусi, ми матимемо пiдтримку Імперii без усiляких побоювань, що ми можемо поставити пiд загрозу iмперську безпеку.

– Але ви викликали цi побоювання, щоб змусити iх вiдправити вас на заслання. Я однаково не розумiю.

– Двадцять тисяч родин, iмовiрно, не поiхали б на край Галактики з власноi волi.

– Але навiщо iх потрiбно до цього змушувати? – Гаал зробив паузу. – Можна менi дiзнатися?

Селдон вiдповiв:

– Ще нi. Поки цього достатньо – ви знаете, що один iз наукових притулкiв буде засновано на Термiнусi. Ще один – на iншому кiнцi Галактики, скажiмо, – вiн усмiхнувся, – на краю зiрок. Що ж стосуеться решти, то я скоро помру i ви побачите бiльше, нiж я. Нi-нi. Обiйдiмося без шоку та добрих побажань. Моi лiкарi кажуть, що я проживу не бiльше, нiж рiк чи два. Але я зробив у життi все, що хотiв, i за таких обставин, коли краще було померти.

– А що буде пiсля того, як ви помрете, сер?

– Що ж, цим займуться моi наступники – можливо, навiть ви самi. І цi наступники зможуть використати останнiй штрих у схемi i спровокувати бунт на Анакреонi в потрiбний час i в правильному порядку. Пiсля цього подii можуть розвиватися самi.

– Не розумiю.

– Зрозумiете. – Зморшкувате обличчя Селдона ставало спокiйним i водночас утомленим. – Бiльшiсть полетить на Термiнус, але дехто залишиться. Це буде легко влаштувати. Але що стосуеться мене, – завершив вiн пошепки, так тихо, що Гаал ледве почув, – я свою справу зробив.

Частина ІІ

Енциклопедисти

ТЕРМІНУС – …Його розташування (дивiться карту) було дивним для тiеi ролi, яку вiн мав вiдiграти в iсторii Галактики, але, як не втомлюються пiдкреслювати багато письменникiв, це було неминуче. Перебуваючи на самому краечку галактичноi спiралi, едина планета, що оберталася навколо вiддаленого сонця, бiдний ресурсами та незначний з економiчного погляду, вiн нiколи не заселявся впродовж п’яти столiть з часу його вiдкриття, до висадки енциклопедистiв…

Із приходом нового поколiння Термiнус неминуче мав стати чимось бiльшим, нiж притулок для психоiсторикiв з Трентора. Пiсля того, як на Анакреонi спалахнуло повстання i до влади прийшов Сальвор Гардiн, перший з великоi династii…

    Галактична енциклопедiя

1

Льюiс Пiренн занурився в роботу, сидячи за столом у добре освiтленому кутку кiмнати. Потрiбно було координувати робочий процес, органiзовувати зусилля, уплiтати нитки в певний вiзерунок.

Минуло вже п’ятдесят рокiв; п’ятдесят рокiв на те, щоб облаштуватися та перетворити видавництво Енциклопедii Першоi Фундацii на злагоджений робочий пiдроздiл. П’ятдесят рокiв на збiр первинного матерiалу. П’ятдесят рокiв на пiдготовку.

Це було зроблено. Ще п’ять рокiв, i перший том найбiльш монументальноi працi, що будь-коли планувалася в Галактицi, побачить свiт. А потiм з iнтервалом у десять рокiв – як за годинником – з’являтимуться том за томом. Разом з ними виходитимуть додатки – спецiальнi статтi про подii, що становлять поточний iнтерес, доки…

Пiренн неспокiйно заворушився, коли на його столi невдоволено забурмотiв приглушений дзвiнок. Вiн майже забув про зустрiч. Натиснув кнопку, щоб вiдчинити дверi. Краечком ока вiн побачив широку фiгуру Сальвора Гардiна, який увiйшов усередину. Пiренн не пiдвiв голови.

Гардiн усмiхнувся. Вiн поспiшав, але знав, що краще не ображатися на безцеремонне поводження Пiренна з усiма, хто турбуе його пiд час роботи. Вiн умостився в крiслi по iнший бiк столу й став чекати.

Перо Пiренна ледь чутно дряпало папiр. Жодного iншого звуку в кiмнатi не було. А потiм Гардiн витягнув двокредитну монету з кишенi жилетки. Вiн пiдкинув ii, i вона, зблискуючи нержавiючою сталлю, крутнулася в повiтрi. Вiн спiймав ii i знову пiдкинув, лiниво спостерiгаючи за тим, як миготить монета. Нержавiюча сталь була хорошим засобом обмiну на планетi, де доводилося iмпортувати весь метал.

Пiренн пiдвiв голову й клiпнув.

– Припинiть! – буркнув вiн.

– Га?

– Припинiть кидати монету. Це нестерпно.

– Добре. – Гардiн сховав металевий диск у кишеню. – Тодi скажiть менi, будь ласка, коли ви будете готовi, гаразд? Я обiцяв повернутися на засiдання мiськоi ради до того, як на голосування поставлять новий проект водогону.

Пiренн зiтхнув i вiдiрвався вiд столу.

– Я готовий. Але сподiваюся, ви не докучатимете менi мiськими справами. Дбайте про це самi, будь ласка. Енциклопедiя забирае весь мiй час.

– Ви чули новину? – флегматично спитав його Гардiн.

– Яку?

– Новину, яку прийняв ультрахвильовий передавач мiста двi години тому. Імперський губернатор префектури Анакреон прийняв титул короля.

– І що з того?

– Це означае, – продовжив Гардiн, – що ми вiдрiзанi вiд внутрiшнiх районiв Імперii. Ми очiкували цього, але це аж нiяк не додае нам зручностi. Анакреон розташований просто на нашому останньому торговому шляху до Сантаннi, Трентора i самоi Веги. Звiдки нам брати метал? Ми вже шiсть мiсяцiв не отримуемо сталi й алюмiнiю, а тепер взагалi не зможемо отримати нiчого, тiльки з високоi ласки короля Анакреона.

Пiренн нетерпляче шикнув на нього:

– Ну то отримайте iх через нього.

– Але хiба ми можемо? Послухайте, Пiренне, згiдно зi статутом, що започаткував цю Фундацiю, усю повноту адмiнiстративноi влади було надано Радi опiкунiв Енциклопедичного комiтету. Я, як мер мiста Термiнус, маю повноваження лише висякатися i, можливо, чхнути, якщо ви пiдпишете наказ, який менi це дозволить. Усе у ваших руках та руках вашоi Ради. Я прошу вас заради мiста, чий добробут залежить вiд безперебiйноi торгiвлi з Галактикою, скликати термiнову нараду…

– Припинiть! Передвиборчi промови тут нi до чого. Гардiне, Рада опiкунiв не забороняе створення органiв мiсцевого самоврядування на Термiнусi. Ми розумiемо, що воно необхiдне через зростання населення на планетi з того моменту, як п’ятдесят рокiв тому була створена Фундацiя, i через дедалi бiльшу кiлькiсть людей, якi беруть участь у справах, що не пов’язанi з Енциклопедiею. Але це не означае, що першою i единою метою Фундацii вже не е видання повноi Енциклопедii всiх людських знань. Гардiне, ми – наукова iнституцiя, що пiдтримуеться державою. Ми не можемо, не повиннi й не будемо втручатися в мiсцеву полiтику.

– Мiсцеву полiтику! Клянуся вам пальцем лiвоi ноги Імператора, Пiренне, це питання життя i смертi. Ця планета, Термiнус, не може власними силами пiдтримувати iснування механiзованоi цивiлiзацii. На нiй вiдсутнi метали. Ви це знаете. Тут немае анi слiду залiза, мiдi або алюмiнiю i жалюгiдно мала кiлькiсть iнших мiнералiв. Як ви думаете, що станеться з Енциклопедiею, якщо цей невiдомий король Анакреона за нас вiзьметься?

– За нас? Ви забули, що ми перебуваемо пiд прямим контролем самого Імператора? Ми не е частиною префектури Анакреона або якоiсь iншоi. Запам’ятайте це! Ми – частина особистого домену Імператора, i нiхто нас не торкнеться. Імперiя може захистити свою власнiсть.

– Чому ж тодi вона дала iмперському губернатору Анакреона збунтуватися? Та хiба тiльки Анакреона? Щонайменше двадцять найвiддаленiших префектур Галактики, по сутi вся ii Периферiя, почали жити власним життям. Скажу вам, що почуваюся невпевненим щодо Імперii та ii здатностi нас захистити.

– Дурницi! Імперськi губернатори, королi – яка рiзниця? Імперiю завжди пронизують iнтриги та рiзнi люди, що намагаються тягнути то туди, то сюди. І до цього бунтували губернатори i, якщо вже на те пiшло, iмператорiв скидали або вбивали. Але який стосунок це мае до самоi Імперii? Забудьте про це, Гардiне. Це не наше дiло. У першу i в останню чергу ми – науковцi. І нашою турботою е Енциклопедiя. О, так, я майже забув. Гардiне!

– Ну?

– Зробiть щось iз цим вашим журналом! – Голос Пiренна був сердитим.

– «Термiнуський журнал»? Вiн не мiй. Це приватне видання. Що сталося?

– Уже кiлька тижнiв вiн радить зробити 50-рiччя створення Фундацii приводом для офiцiйних свят i зовсiм недоречних урочистостей.

– А чому нi? Комп’ютерний годинник вiдчинить Сховище через три мiсяцi. Я б назвав це першим великим приводом, хiба нi?

– Гардiне, не для дурних видовищ. Сховище та його вiдкриття стосуються лише Ради опiкунiв. Про все, що мае значення, людям буде повiдомлено. Це рiшення остаточне, i, будь ласка, пояснiть його редакцii журналу.

– Перепрошую, Пiренне, але мiська хартiя гарантуе таку дрiбницю, як свобода преси.

– Можливо. А Рада опiкунiв – нi. Я представник Імператора на Термiнусi, Гардiне, i маю всi повноваження щодо цього питання.

Обличчя Гардiна набрало виразу людини, яка подумки рахуе до десяти. Вiн похмуро вимовив:

– У зв’язку з вашим статусом представника Імператора, маю для вас останню новину.

– Про Анакреон? – Пiренн стиснув губи. Його охоплювало роздратування.

– З Анакреона до нас прибуде спецiальний посланець. Через два тижнi.

– Посланець? Сюди? З Анакреона? – Пiренн перетравлював цю новину. – Для чого?

Гардiн устав i пiдсунув свiй стiлець на мiсце.

– Здогадайтеся.

І вийшов – доволi безцеремонно.

2

Ансельма о’Родрiка – додаток «о»

ам по собi означав шляхетну кров – субпрефекта Плуеми та Надзвичайного посланця його Високостi Анакреона – плюс iще пiвдюжини iнших титулiв – Сальвор Гардiн зустрiв з усiма почестями, що вiдповiдали такому урочистому випадку.

З натягнутою усмiшкою й низьким поклоном субпрефект витягнув iз кобури бластер i подарував його Гардiну. Той вiдповiв на таку честь iншим бластером, що був спецiально позичений для такого випадку. Таким чином, були проявленi дружба та добра воля, i якщо Гардiн i помiтив велику опуклiсть на плечi о’Родрiка, то завбачливо нiчого не сказав.

Потiм вони сiли в перший автомобiль, який повiльно та церемонно в оточеннi дрiбних урядовцiв рушив на площу Енциклопедii. На всьому шляху iх iз належним ентузiазмом вiтав натовп.

Субпрефект Ансельм сприймав оплески з люб’язною байдужiстю солдата й шляхтича.

Вiн спитав Гардiна:

– І оце мiсто – весь ваш свiт?

Гардiн вiдповiв голосно, щоб його можна було почути крiзь шум натовпу:

– Ми – молодий свiт, ваше високопреосвященство. За нашу коротку iсторiю нашу планету мало вiдвiдували представники вищоi знатi. Звiдси й наш ентузiазм.

Цiлком очевидно, що представник «вищоi знатi» не почув у його словах iронii.

Вiн задумливо сказав:

– Заснованi п’ятдесят рокiв тому. Гм-м. У вас тут багато невикористаноi землi. Ви нiколи не думали подiлити ii на дiлянки?

– Поки що в цьому немае потреби. Ми надзвичайно централiзованi; ми змушенi такими бути через Енциклопедiю. Можливо, одного чудового дня, коли наше населення зросте…

– Дивний свiт! У вас немае селянства?

Гардiну неважко було здогадатися, що його високопреосвященство дещо незграбно намагаеться вивiдати якусь iнформацiю. Вiн недбало вiдповiв:

– Нi. І знатi теж.

О’Родрiк витрiщився на нього.

– А ваш лiдер – чоловiк, з яким я маю зустрiтися?

– Ви маете на увазi доктора Пiренна? Так, вiн е головою Ради опiкунiв i особистим представником Імператора.

– Доктор? І нiяких iнших титулiв? Науковець? І вiн вважаеться вищим за цивiльну владу?

– Ну звичайно, – доброзичливо вiдповiв Гардiн. – Ми всi тут бiльшою або меншою мiрою науковцi. Зрештою, ми е не так свiтом, як науковим фондом – пiд прямим контролем Імператора.

Вiн зробив ледь помiтний наголос на останнiй фразi, що, здаеться, спантеличило субпрефекта. Решту шляху до площi Енциклопедii вiн задумливо мовчав.

Хоча Гардiн i нудився наступну половину дня, вiн принаймнi вiдчував задоволення вiд того, що пiсля зустрiчi, яка супроводжувалася гучними запевненнями в повазi, Пiренн та о’Родрiк зненавидiли товариство одне одного ще бiльше.

О’Родрiк з осклянiлим поглядом слухав лекцiю Пiренна пiд час «оглядовоi екскурсii» будiвлею Енциклопедii. З ввiчливою та порожньою усмiшкою вiн прислухався до скоромовки останнього, коли вони проходили просторими сховищами довiдкових фiльмiв та численними кiнопроекцiйними кабiнами.

Лише пiсля того, як вiн спустився на рiвень нижче, пройшовшись складальними цехами, редакцiями, видавничими вiддiлами, вiддiлами фiльмування, вiн зробив свою першу загальну заяву.

– Це все дуже цiкаво, – сказав вiн. – Але, як на мене, це дивне заняття для дорослих людей. Що в цьому хорошого?

Гардiн помiтив, що на це зауваження Пiренн не знайшов, що вiдповiсти, хоча вираз його обличчя був дуже красномовним.

Вечеря, що вiдбулася того вечора, була дзеркальним вiдображенням денних подiй, тiльки розмову перехопив о’Родрiк, який у найдрiбнiших деталях та з неймовiрною енергiею став описувати власнi подвиги пiд час командування батальйоном у нещодавнiй вiйнi мiж Анакреоном i щойно проголошеним сусiднiм королiвством Смирно.

Детальна розповiдь субпрефекта не завершилася й пiсля вечерi, коли дрiбнi урядовцi одне за одним пiшли. Останнiй акт трiумфального опису розбитих космiчних кораблiв настав, коли вiн супроводжував Пiренна та Гардiна на балкон i розслабився в теплому повiтрi лiтнього вечора.

– А тепер, – сказав вiн з важкою веселiстю, – перейдiмо до важливих питань.

– Залюбки, – пробуркотiв Гардiн, закуривши одну з довгих сигар з веганським тютюном (небагато iх лишилося, подумав вiн), i перестав розгойдуватися на стiльцi.

Високо в небi було видно Галактику, i ii схожий на лiнзу туманний обрис повiльно розтягувався на весь обрiй. Нечисленнi зiрки тут, на самому краечку Всесвiту, здавалися жалюгiдними мерехтливими вогниками.

– Звичайно, – сказав субпрефект, – усi офiцiйнi обговорення – пiдписання документiв та iншi нуднi формальностi, – якi пройдуть перед тим… як ви називаете свою раду?

– Рада опiкунiв, – холодно вiдповiв Пiренн.

– Дивна назва! У будь-якому разi, сьогоднi мова не про це. Сьогоднi ми могли б поговорити з вами як людина з людиною, еге ж?

– Це означае… – пiдштовхнув його Гардiн.

– Тiльки те, що я кажу. Тут, на Периферii, певним чином змiнилася ситуацiя, i становище вашоi планети стало трохи невизначеним. Було б дуже добре, якби ми з вами порозумiлися щодо стану справ. До речi, мере, у вас немае ще однiеi такоi сигари?

Гардiн неохоче зробив йому одну.

Ансель

о’Родрiк понюхав i задоволено заквоктав.

– Веганський тютюн! Де ви його взяли?

– Ми отримали останню партiю. Навряд чи ще щось лишилося. І лише космосу вiдомо, коли ми отримаемо наступну та чи отримаемо взагалi.

Пiренн насупився. Вiн не курив i, якщо вже на те пiшло, терпiти не мiг цей запах.

– Дозвольте менi зрозумiти, ваше високопреосвященство. Ваша мiсiя полягае лише в тому, щоб дещо нам роз’яснити?

О’Родрiк кивнув, випустивши дим пiсля однiеi з перших мiцних затяжок.

– У такому разi, вона скоро завершиться. Ситуацiя з Енциклопедiею Фундацii така, як i завжди.

– Ах! І якою ж вона була завжди?

– Завжди однакова. Це наукова iнституцiя, що пiдтримуеться державою та належить до особистого домену його величностi Імператора.

Субпрефекта, схоже, це анiтрохи не вразило. Вiн випустив кiльця диму.

– Це чудова теорiя, докторе Пiренн. Я уявляю, що у вас е статут з iмператорською печаткою, але яка ситуацiя насправдi? Як ви вистоiте проти Смирно? Ви ж розумiете, що вiд вас до столицi Смирно менше п’ятдесяти парсекiв. А як щодо Конома i Дарiбоу?

Пiренн вiдповiв:

– Ми не маемо нiчого спiльного з будь-якими префектурами. Як частина iмператорського…

– Це вже не префектури, – нагадав о’Родрiк. – Це тепер королiвства.

– Тодi королiвства. Ми не маемо з ними нiчого спiльного. Ми наукова iнституцiя…

– Та до бiса вашу науку! – вилаявся його спiврозмовник. – Що, чорт забирай, нам робити з тим фактом, що ми будемо вiдповiдальнi, якщо Смирно в будь-який момент захопить вашу планету?

– А Імператор? Вiн що, просто спостерiгатиме?

О’Родрiк заспокоiвся й сказав:

– Послухайте, докторе Пiренн, ви поважаете власнiсть Імператора, i Анакреон теж, а Смирно може й не поважати. Пам’ятайте, ми щойно пiдписали договiр з Імператором – завтра я надам копiю вашiй Радi, – який покладае на нас вiдповiдальнiсть за пiдтримання порядку на кордонах староi префектури Анакреон вiд iменi Імператора. Наш обов’язок зрозумiлий, чи не так?

– Звичайно. Але Термiнус не е частиною префектури Анакреон.

– А Смирно…

– І не належить до префектури Смирно. Вiн не е частиною жодноi з префектур.

– А на Смирно про це знають?

– Менi байдуже, знають вони чи нi.

– Нам не байдуже. Ми щойно закiнчили з ними вiйну, i вони досi утримують двi нашi зорянi системи. Термiнус – надзвичайно важливе стратегiчне мiсце мiж двома державами.

Гардiн вiдчув утому. Вiн перервав о’Родрiка.

– Яка ваша пропозицiя, ваше високопреосвященство?

Здаеться, субпрефект уже був готовий перейти вiд ухильних вiдповiдей до прямих заяв. Вiн бадьоро вiдповiв:

– Здаеться цiлком очевидним, що оскiльки Термiнус не може захистити себе сам, Анакреон мусить узяти цю роботу на себе. Зрозумiйте, що ми не маемо жодного бажання втручатися у внутрiшне управлiння…

– Угу, – холодно пробурчав Гардiн.

– …але ми вважаемо, що для всiх зацiкавлених сторiн було б краще, щоб Анакреон створив на планетi вiйськову базу.

– І це усе, що ви хотiли, – заснувати вiйськову базу на частинi незайнятоi територii та спрямувати ii на захист?

– Ну, звичайно, ще виникло б питання про забезпечення сил захисту.

Стiлець Гардiна став на всi чотири нiжки, i вiн поклав своi лiктi на колiна.

– От тепер ми добралися до сутi. Перекладiмо це доступною мовою. Термiнус мае бути пiд протекторатом i платити данину.

– Не данину, а податки. Ми вас захищаемо. Ви нам за це платите. Раптом Пiренн з люттю стукнув кулаком об стiлець.

– Дозвольте, Гардiне, менi висловитися. Ваше високопреосвященство, мене i на iржавий пiвшеляг не хвилюють Анакреон, Смирно або всi вашi мiсцевi iнтриги та домашнi вiйни. Кажу вам, що це пiдтримувана державою неоподатковувана наукова iнституцiя…

– Пiдтримувана державою? Але держава – це ми, докторе Пiренн. І ми вас не пiдтримуемо.

Пiренн обурено пiдвiвся.

– Ваше високопреосвященство, я прямий представник…

– …його iмператорськоi величностi, – кисло пiдхопив Ансельм о’Родрiк, – а я прямий представник короля Анакреона. Анакреон набагато ближче, докторе Пiренн.

– Повернiмося до справи, – закликав Гардiн. – Ваше високопреосвященство, а як би ви стягували цi так званi податки? Ви б прийняли iх у натуральнiй формi: пшениця, картопля, овочi, велика рогата худоба?

Субпрефект витрiщився на нього.

– Якого бiса? Що ми з ними робитимемо? У нас е чимало надлишкiв продовольства. Звичайно, ми брали б золотом. А ще краще, до речi, було б хромом або ванадiем, якщо вiн е у вас у великих кiлькостях.

Гардiн розсмiявся.

– У великих кiлькостях! Та в нас навiть залiза у великих кiлькостях немае. Золото! От, гляньте на нашу валюту. – Вiн кинув йому монету.

О’Родрiк пiдкинув ii i здивовано глянув.

– Це що, сталь?

– Точно.

– Не розумiю.

– Термiнус – це планета, де практично немае металiв. Ми iх усi iмпортуемо. Отже, у нас немае золота й платити нам немае чим, хiба що ви захочете взяти кiлька тисяч бушелiв картоплi.

– Ну… а промисловi товари…

– Без металiв? З чого ми виготовляемо нашi машини? Виникла пауза й

iренн спробував ще раз.

– Уся ця дискусiя вiдiйшла далеко вiд сутi. Термiнус – це не планета, а науковий фонд для пiдготовки великоi Енциклопедii. Космос iз вами, чоловiче, та хiба ви не поважаете науку?

– Енциклопедii не перемагають у вiйнах. – О’Родрiк нахмурив брови. – Абсолютно непродуктивний свiт – i при цьому практично незайнятий. Ну тодi ви могли б платити землею.

– Що ви маете на увазi? – спитав Пiренн.

– Цей свiт абсолютно порожнiй, а незайнятi землi, напевне, родючi. На Анакреонi багато знатi, яка хотiла б збiльшити своi маетки.

– Ви не можете пропонувати таке…

– Не треба так переживати, докторе Пiренн. Землi тут багато й на всiх нас вистачить. Якщо ми домовимося та спiвпрацюватимемо, то ми можемо влаштувати все так, що ви нiчого не втратите. Можемо подарувати титули й маетки. Гадаю, ви мене розумiете.

– Дякую! – глумливо вiдповiв Пiренн. А потiм Гардiн простодушно спитав:

– А чи не мiг би Анакреон забезпечити нас достатньою кiлькiстю плутонiю для атомноi електростанцii? Наших запасiв вистачить лише на кiлька рокiв.

У Пiренна перехопило подих, i на кiлька хвилин настала мертва тиша. Коли о’Родрiк заговорив, то його тон був зовсiм iнший:

– У вас е ядерна енергiя?

– Звичайно. Що ж тут дивного? Здаеться, ядернiй енергетицi вже п’ятдесят тисяч рокiв. Чому б нам ii не мати? Хiба що плутонiй дiстати трохи важко.

– Так… Так. – Посланець зробив паузу й тривожно додав: – Ну, джентльмени, поговорiмо про це завтра. Вибачте мене…

Пiренн глянув йому вслiд i процiдив крiзь зуби:

– Це нестерпний, тупий вiслюк! Це… Гардiн перервав його:

– Не зовсiм. Вiн просто продукт свого середовища. Вiн небагато розумiе, за винятком фрази: «Я маю зброю, а ви – нi».

Пiренн роздратовано обернувся до нього.

– Що, у космоса, ви мали на увазi з цими розмовами про вiйськову базу та данину? Ви що, з глузду з’iхали?

– Нi, я просто кинув йому мотузку й дозволив за неi вхопитися. Ви можете зауважити, що вiн таки виказав реальнi намiри Анакреона – подiлити Термiнус на земельнi маетки. Звичайно, я не збираюся дозволити, щоб це сталося.

– Ви не збираетеся. Ви не збираетеся. А хто ви такий? І можна вас запитати, що ви хотiли сказати, коли розпатякали йому про нашу атомну електростанцiю? Навiщо, це ж саме та рiч, яка може зробити нас вiйськовим об’ектом?

– Так, – вiдповiв Гардiн. – Вiйськовим об’ектом, вiд якого краще триматися подалi. Хiба не очевидно, чому я пiдняв цю тему? Я хотiв пiдтвердити одну дуже сильну пiдозру.

– Яку?

– Що на Анакреонi бiльше немае ядерноi енергетики – з економiчних причин. Якби вона в них була, то наш друг, без сумнiву, розумiв би, що плутонiй (за винятком давньоi традицii) не використовуеться на атомних електростанцiях. А з цього випливае, що на рештi планет Периферii теж немае ядерноi енергетики. Їi точно немае на Смирно, iнакше б Анакреон не виграв у них бiльшiсть битв пiд час нещодавньоi вiйни. Цiкаво, чи не так?

– Нiсенiтницi! – Настрiй у Пiренна був жахливий, i Гардiн ледь помiтно усмiхнувся.

Вiн кинув свою сигару й подивився на розтягнуту в небi Галактику.

– Назад до нафти й вугiлля, чи не так? – пробурмотiв вiн i занурився у своi думки.

3

Коли Гардiн заперечував, що вiн не власник журналу, то мав рацiю лише формально, не бiльше. Гардiн був лiдером руху за перетворення Термiнуса на самоврядний мунiципалiтет – його обрали першим мером мiста – тож не дивно, що хоч йому офiцiйно й не належала жодна частка акцiй журналу, рiзними обхiдними шляхами вiн контролював близько шiстдесяти вiдсоткiв.

Такi способи iснували.

Отже, коли Гардiн став пропонувати Пiренну, щоб йому дозволили бути присутнiм на засiданнях Ради опiкунiв, журнал зовсiм не випадково розгорнув подiбну кампанiю. І перший масовий мiтинг в iсторii Фундацii був проведений з вимогами представлення мiста в «нацiональному» урядi.

І Пiренн урештi неохоче на це погодився.

Сидячи за столом, Гардiн лiниво розмiрковував, що ж зробило науковцiв-фiзикiв такими поганими адмiнiстраторами. Може, вони просто занадто звикли до непохитних фактiв i абсолютно не звикли до людей, якi пiддаються чужим впливам.

У будь-якому випадку, злiва вiд нього сидiли Томаз Сатт i Джорд Фара, справа – Ландiн Краст i Йет Фулгем, i сам Пiренн, який головував. Звичайно, вiн усiх iх знав, але, здаеться, для цього випадку вони прибрали надто помпезний вигляд.

Гардiн трохи задрiмав через початковi формальностi, але потiм пожвавився, коли Пiренн, надпивши води зi склянки, що стояла перед ним, сказав:

– Менi дуже приемно повiдомити Раду, що пiсля нашоi останньоi зустрiчi я отримав звiстку, що через два тижнi на Термiнус прибуде лорд Дорвiн, канцлер Імперii. Це може розглядатися як гарантiя того, що ми досягнемо обопiльного задоволення в наших вiдносинах з Анакреоном, як тiльки Імператор буде проiнформований про ситуацiю.

Вiн усмiхнувся й звернувся до Гардiна, який сидiв з iншого кiнця столу:

– Журналу була надана iнформацiя з цього питання.

Гардiн здушив у собi смiх. Очевидно,

о бажання Пiренна з самовдоволеним виглядом подати цю iнформацiю ранiше за нього було единою причиною, чому його запросили на цю зустрiч обраних.

Вiн спокiйно запитав:

– Якщо не брати до уваги абстрактнi висловлювання, що ви очiкуете вiд лорда Дорвiна?

Вiдповiв Томаз Сатт. У нього була погана звичка звертатися до людини в третiй особi, коли мав зарозумiлий настрiй.

– Цiлком очевидно, – почав вiн, – що мер Гардiн е професiйним цинiком. І навряд чи в змозi зрозумiти, що Імператор, iмовiрнiше за все, не дозволить порушити своi особистi права.

– Чому? Що вiн зробить, якщо вони будуть порушенi? Почулася роздратована метушня. Пiренн вiдповiв:

– Ви порушуете процедуру, – i, схопившись, додав: – І до того ж, робите майже зрадницькi заяви.

– Я можу вважати це вiдповiддю на мое питання?

– Так, якщо вам нiчого бiльше сказати…

– Не поспiшайте з висновками. Я хотiв би поставити питання. Що конкретного, крiм цього дипломатичного ходу – який може нiчого не означати, – було зроблено для протидii загрозi, яка йде з боку Анакреона?

Йет Фулгем провiв рукою по рудих вусах.

– Ви бачите там якусь загрозу?

– А ви хiба нi?

– Навряд чи, – поблажливо вiдповiв вiн. – Імператор…

– О великий космос! – роздратувався Гардiн. – Щоразу кожен згадуе Імператора або Імперiю так, нiби це якiсь магiчнi слова. Імператор за тисячi парсекiв звiдси, i я сумнiваюся, що вiн взагалi через нас переймаеться. А якщо й переймаеться, то що вiн може зробити? Увесь iмператорський флот у цьому регiонi перебувае в руках Чотирьох королiвств, i частина його – у руках Анакреона. Послухайте, нам доведеться воювати зброею, а не словами.

А тепер просто послухайте. У нас досi е два мiсяцi спокiйного життя лише тому, що ми натякнули Анакреону, що маемо ядерну зброю. Звичайно, усi ми знаемо, що це маленька брехня заради спасiння. Ми маемо ядерну енергiю, але використовуемо ii лише з комерцiйною метою, та й то ii до бiса як мало. Вони скоро це зрозумiють, i якщо ви думаете, що iм подобатиметься задобрювати нас, ви помиляетеся.

– Мiй дорогий сер…

– Почекайте. Я ще не завершив. – Гардiн розпалювався, i йому це подобалося. – Це дуже гарна iдея – утягнути в цю справу канцлерiв, але ще краще було б притягнути сюди кiлька великих облогових знарядь, що стрiляють прекрасними ядерними бомбами. Ми втратили два мiсяцi, джентльмени, i не можемо дозволити собi змарнувати ще два. Що ви пропонуете робити?

У розмову вступив Ландiн Краст, сердито скрививши свiй довгий нiс:

– Якщо ви пропонуете мiлiтаризувати Фундацiю, я не хочу про це й чути. Це означало б наш вiдвертий перехiд у сферу полiтики. Мiстере мер, ми науковий фонд i нiчого бiльше.

Сатт додав:

– Крiм того, вiн не розумiе, що створення озброень вiдволiкатиме людей – цiнних людей – вiд пiдготовки Енциклопедii. Цього не можна робити, незважаючи нi на що.

– Абсолютно правильно, – погодився Пiренн. – Енциклопедiя завжди мае бути передусiм.

Гардiн подумки застогнав. Рада, здаеться, просто схиблена на цiй Енциклопедii.

Вiн крижаним тоном вимовив:

– Чи спадало цiй Радi колись на думку, що Термiнус може мати iншi iнтереси, крiм Енциклопедii?

Пiренн вiдповiв:

– Я не уявляю собi, Гардiне, щоб Фундацiя мала якийсь iнший iнтерес, крiм Енциклопедii.

– Я не кажу про Фундацiю, я кажу про Термiнус. Боюся, ви не розумiете ситуацii. Нас тут на Термiнусi вже з мiльйон, i лише не бiльше ста п’ятдесяти тисяч безпосередньо зайнятi Енциклопедiею. Для решти з нас – це дiм. Ми тут народилися. Ми тут живемо. У порiвняннi з нашими фермами, будинками та заводами Енциклопедiя для нас мало що означае. Ми хочемо iх захистити…

Його перервали.

– Передусiм Енциклопедiя, – вичавив iз себе Краст. – Це мiсiя, яку ми маемо виконати.

– Мiсiя, чорт забирай! – закричав Гардiн. – Це могло бути правдою п’ятдесят рокiв тому. Але зараз з’явилося нове поколiння.

– Це не мае стосунку до справи, – вiдповiв Пiренн. – Ми – науковцi.

І Гардiн схопився за цю фразу.

– Та невже? Хороша галюцинацiя, чи не так? Ваша компанiя е прекрасним прикладом того, якi проблеми спiткали всю Галактику протягом тисячолiть. Що це за наука – застрягнути тут на багато столiть, класифiкуючи працi вчених минулого тисячолiття? Ви колинебудь думали над тим, щоб працювати далi, розширюючи й удосконалюючи iхнi знання? Нi! Вас цiлком задовольняе бездiяльнiсть. І Галактику це теж задовольняе, i лише космосу вiдомо, як довго ii це задовольнятиме. Ось чому повстае Периферiя; ось чому руйнуються комунiкацii; ось чому дрiбним вiйнам немае кiнця; ось чому цiлi системи втрачають ядерну енергетику й повертаються до варварських методiв хiмiчноi енергii. Якщо хочете знати правду, – крикнув вiн, – уся Галактична Імперiя гине…

Вiн зупинився й опустився в крiсло, щоб вiддихатися, не звертаючи уваги на двох або трьох чоловiк, якi одночасно намагалися йому вiдповiсти…

Краст отримав слово.

– Я не розумiю, мiстере мер, чого ви намагаетеся досягти своiми iстеричними заявами. Авжеж, ви не додали до обговорення нiчог

конструктивного. Шановний голово, я пропоную визнати зауваження оратора недоречними i продовжити обговорення з того моменту, коли воно було перервано.

Джорд Фара пожвавився вперше за весь час. До цього моменту вiн не втручався в суперечку, навiть коли вона була найгарячiшою. Але тепер вiн вибухнув своiм важким басом, кожна нотка якого була так само важкою, як i його трьохсотфунтове тiло:

– Джентльмени, а ми часом нiчого не забули?

– Що? – роздратовано вiдгукнувся Пiренн.

– Що за мiсяць ми вiдзначаемо наше п’ятдесятирiччя. – Фара мав звичку говорити про найбанальнiшi речi таким тоном, наче це якiсь глибокi iстини.

– І що з того?

– І пiд час вiдзначення цiеi пам’ятноi дати, – безтурботно вiв далi Фара, – буде вiдкрито Сховище Гарi Селдона. Ви нiколи не думали, що в ньому може бути?

– Не знаю. Щось звичайне. Можливо, шаблонна промова з привiтаннями. Не думаю, що до Сховища могли покласти щось важливе, хоча журнал… – вiн глянув на Гардiна, який посмiхнувся, – хотiв присвятити цьому цiлий випуск. Та я не дав цього зробити.

– Ага, – сказав Фара, – але, можливо, ви неправi. Вам не спадало на думку, – вiн зробив паузу, приклавши палець до свого кругленького носа, – що Сховище вiдчиняеться в дуже зручний час?

– Ви хотiли сказати, у дуже незручний час, – пробурмотiв Фулгем. – У нас зараз е iншi речi, про якi треба хвилюватися.

– Іншi речi, важливiшi вiд послання Гарi Селдона? Не думаю. – У голосi Фари з’являлося все бiльше самовпевнених ноток, i Гардiн задумливо дивився на нього. До чого вiн хилить?

– Насправдi, – вдоволено сказав Фара, – ви всi, здаеться, забули, що Селдон був найбiльшим психологом нашого часу й засновником нашоi Фундацii. Менi видаеться цiлком розумним припустити, що вiн використовував свою науку, щоб визначити ймовiрний перебiг iсторii найближчого майбутнього. Якщо вiн це зробив, а це здаеться ймовiрним, повторюю, вiн, напевно, знайшов би спосiб попередити нас про небезпеку i, можливо, указати на правильне рiшення. Ви знаете, що Енциклопедiя була дуже дорогою його серцю.

У кiмнатi панувала атмосфера сумнiвiв. Пiренн вiдкашлявся.

– Ну, не знаю. Психологiя – велика наука, але думаю, що на цей момент серед нас тут немае жодного психолога. Менi здаеться, що ми знаходимося в непевнiй ситуацii.

Фара повернувся до Гардiна.

– Ви не вивчали психологiю пiд керiвництвом Алурiна? Гардiн мрiйливо вiдповiв:

– Так, я так i не закiнчив свое навчання. Я втомився вiд теорii. Хотiв бути психологiчним iнженером, але не вистачило здiбностей для цього, тож я зробив якнайкраще – пiшов у полiтику. Це практично те саме.

– Ну i що ви думаете про Сховище? Гардiн обережно вiдповiв:

– Не знаю.

Решту засiдання вiн не сказав анi слова, навiть коли учасники повернулися до питання про канцлера Імперii.

Насправдi вiн навiть не слухав. Його роздуми пiшли iншим шляхом, i дещо почало потроху ставати на своi мiсця. Одна або двi маленькi деталi з’едналися докупи.

Ключем була психологiя. Вiн був упевнений в цьому. Вiн вiдчайдушно намагався згадати психологiчну теорiю, яку колись вивчав i завдяки якiй дещо зрозумiв з самого початку.

Такий вiдмiнний психолог, як Селдон, розбирався в людських емоцiях та реакцiях достатньо добре, щоб передбачити майбутне в широкiй iсторичнiй перспективi.

А що це могло б означати?

4

Лорд Дорвiн нюхав тютюн. Також у нього було довге волосся, кучеряве й заплутане, i, цiлком iмовiрно, штучне, що доповнювалося парою свiтлих бакенбард, якi вiн ласкаво пестив. Крiм того, лорд розмовляв пишномовними фразами i гаркавив.

Та зараз Гардiну нiколи було думати про те, чому шляхетний канцлер викликав у нього таку миттеву вiдразу. О, так, цi елегантнi жести, що ними вiн супроводжував усi своi зауваження, навмисно поблажливий тон, яким вiн супроводжував навiть просту вiдповiдь «Так». Але, в будь-якому випадку, тепер було проблемою розшукати лорда. Вiн зник разом iз Пiренном пiвгодини тому – просто втiк, хай йому грець.

Гардiн був абсолютно впевнений, що його вiдсутнiсть пiд час попереднiх переговорiв цiлком влаштовуе Пiренна.

Але вiн таки знайшов Пiренна в цьому крилi цього ж таки поверху, просто вiдчиняючи кожнi дверi. Штурхнувши черговi дверi, Гардiн з вигуком «Ах!» на вустах зайшов у темну кiмнату. Силует хитромудроi зачiски лорда Дорвiна було важко не помiтити на фонi освiтленого екрана.

Лорд Дорвiн пiдвiвся:

– А, Гагдiне. Ви, безсумнiвно, нас шукали? – Вiн простягнув свою тютюнницю (занадто декоровану й погано зроблену, як устиг помiтити Гардiн) i отримав увiчливо вiдмову. Лорд узяв дрiбку тютюну й люб’язно усмiхнувся.

Пiренн насупився, але Гардiн зустрiв його порожнiм, байдужим виразом обличчя.

Запала мовчанка, яку порушив единий звук – стукiт кришки тютюнницi лорда Дорвiна. Вiн вiдклав ii вбiк i сказав:

– Ця ваша Енциклопедiя, Гагдiне, велике досягнення. Наспгавдi, це подвиг, який можна вiднести до найвеличнiших досягнень усiх часiв.

– Бiльшiсть з нас погодяться з вами, мiлорде. Однак це досягнення ще не зав

ршене.

– З того моменту, як я побачив ефективнiсть вашоi Фундацii, у мене немае жодних побоювань з цього приводу. – І вiн кивнув Пiренну, який задоволено вклонився.

«Ну просто вечеря любовi», – подумав Гардiн.

– Я не скаржився на вiдсутнiсть ефективностi, мiлорде, скорiше, на надмiрну активнiсть з боку частини анакреонцiв – хоч i в iншому та бiльш руйнiвному напрямку.

– А, так, Анакгеон. – Вiн недбало махнув рукою. – Я щойно звiдти повегнувся. Найбiльш вагвагська планета. Абсолютно немислимо, як люди можуть жити в таких умовах. Вiдсутнiсть найелементагнiших вимог для культугноi людини, вiдсутнiсть найголовнiших згучностей та комфогту – цiлковита застагiлiсть, де вони…

Гардiн сухо перервав його:

– На жаль, анакреонцi мають усi основнi засоби, необхiднi для ведення вiйни й руйнувань.

– Годi, годi. – Схоже, це роздратувало лорда Дорвiна, можливо, тому, що його перервали на пiвсловi. – Але, знаете, ми це питання загаз не обговогюемо. Спгавдi, я теж зi свого боку стугбований. Доктоге Пiгенн, а ви не покажете менi дгугий том? Будь ласка. Свiтло вимкнулося, i наступнi пiвгодини Гардiн мiг також полетiти на Анакреон, оскiльки на нього не звертали анiнайменшоi уваги. Книга на екранi мало що означала для нього, i вiн не намагався ii читати, але лорд Дорвiн у цей момент не на жарт розхвилювався. Гардiн помiтив, що вiд хвилювання вiн навiть перестав гаркавити.

Коли свiтло знову ввiмкнули, лорд Дорвiн сказав:

– Дивовижно. Спгавдi дивовижно. Ви, Гагдiне, часом не цiкавитеся агхеологiею?

– Що? – Гардiн вiдволiкся вiд роздумiв. – Нi, мiлорде, не сказав би. Я планував стати психологом, а врештi-решт став полiтиком.

– Ах! Без сумнiву, цiкава наука. Гозумiете, я сам, – вiн узяв чималеньку дрiбку тютюну, – бавлюся агхеологiею.

– Справдi?

– Його свiтлiсть, – утрутився Пiренн, – дуже добре знайомий з цiею галуззю.

– Ну, можливо, можливо, – благодушно вiдповiв його свiтлiсть. – Я згобив жах як багато в науцi. Спгавдi, дуже добге в цьому гозбигаюся. Я пегечитав Джагдуна, Обiясi, Кгомвiлла… гозумiете, всiх iх пегечитав.

– Я, звичайно, чув про цих авторiв, – сказав Гардiн, – але нiколи iх не читав.

– Вам вагто колись це згобити, мiй любий дгуже. Це колись повернеться вам стогицею. Що ж, я вважаю, що точно вагто було полетiти сюди, на Пегифегiю, щоб побачити цей примiгник Ламета. Не повiгите, у моiй бiблiотецi жодного немае. До гечi, доктоге Пiгенн, ви не забули пго свою обiцянку – згобити для мене копiю з цiеi книжки до того, як я поiду?

– Ви повиннi знати, що Ламет, – самовпевнено продовжував канцлер, – дае нове й цiкаве доповнення до моiх знань пго «питання походження».

– Яке питання?

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Примечания

1

Усi цитати з «Галактичноi енциклопедii» взятi з ii 116-го видання, опублiкованого 1020 р. е.ф. видавництвом «Encyclopedia Galactica Publishing Co» (Термiнус), iз дозволу видавцiв. (Прим. авт.)

2

Зимовий сад англiйською звучить як «Sun Room» – дослiвно «сонячна кiмната». (Тут i далi примiтки перекладача, якщо не зазначено iнше.)

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить