Соня
Катерина Бабкiна

Катерина Бабкiна – письменниця i сценарист, автор книг поезii «Вогнi святого Ельма» та «Гiрчиця» та збiрки оповiдань «Лiлу пiсля тебе» й значноi кiлькостi публiкацiй украiнською та в перекладах росiйською, англiйською, шведською, нiмецькою, польською та французькою мовами.

«Соня» – дебютний роман найяскравiшоi украiнськоi молодоi поетки – це iсторiя про любов, молодiсть, кордони, гомосексуалiстiв, евреiв, Нiмеччину, Польщу, Албанiю, Чорногорiю, Салонiки, контрабанду, молитву, iнцест, вiчне життя, заробiтчанство, вагiтнiсть, пошук, Аллаха, чудеса та чотириста тисяч евро.

Катерина Богданiвна Бабкiна

Соня

Жити iй загалом подобалося. Сонце облизувало ii з квiтня по вересень, залишаючи пiд шкiрою приемний лоскiт i змiшуючи на Сонi невловимi пастельнi теплi вiдтiнки. Колiр виходив, нiби вигорiла трава чи гарячий чай з ямайським ромом, нiби вiдблиск раннього мiсяця в зеленуватiй водi нагрiтого мiлкого озера, як пiсок на оголених лiтом плесах. З жовтня по березень сонце так само облизувало Соню, тiльки через одяг, й цим вона теж цiлком задовольнялася. На литках i руках тонкi непомiтнi волосинки, яких вона нiколи не позбувалася, були прозорi. Чоловiки любили трепетно на них дмухати. Інодi в темрявi волосинки цi свiтилися, нiби ними пробiгав недослiджений тiлесний струм.

Грошей у неi майже нiколи не було. Не те щоби Соня була нездатна до працi – просто жити подобалося iй i так. Двiчi на рiк вона мила скромне вiкно на кухнi та велике вiкно в неправдоподiбно маленькiй кiмнатi, котра, здавалося, була спроектована, щоби жити вгору – стелi височiли аж на три помiрних Сониних зрости, що унеможливлювало замiну лампочок i прискiпливе розглядання темнокрилих неповоротких нiчних метеликiв. Тому Соня любила рiзнi свiтильники та роздивлялася метеликiв на малюнках i фотографiях. Ще двiчi на рiк Соня мила рiзнi чужi вiкна й потiм купувала на намитi грошi легкi летючi сукнi, сандалi в секонд-хендi, намиста з емальок i часом срiбнi ланцюжки, котрi замотувала навколо зап’ясть. Коли Соня малювала, ланцюжки тихо дзвенiли. Взимку Соня запарювала трави i подавала до них зваренi влiтку з найнеймовiрнiших речей, але все ж переважно з фруктiв та квiтiв, варення, конфiтюри та джеми. Тi, котрi вона не подавала, – вона вiдвозила в крамничку свого друга. На грошi з крамнички вона купувала нитки i плела з них светри та шапки, шалики, рукавицi, високi шкарпетки, котрi iй неймовiрно пасували – особливо коли крiм них Соня бiльше нiчого не одягала. Тi шкарпетки, шапки, рукавицi, муфти, светри й комiрцi, котрi вона плела, але не одягала – з чимсь чи без будь-чого, вона вiдносила… Ну, та Бог iз ними, з грiшми.

Соня вправно водила свiтле, просторе, блискуче авто марки ВАЗ, ясно-зелене, круглооке, якесь зворушливе й безнадiйне. Пахло в ньому дитинством, виiздами до рiки з бадмiнтоном, м’ячем, килимами на вичистку та великим бiлим тазом, в якому замiсть, власне, рiки, плавала зовсiм ще невелика Соня, поки мама мила килими, дiд мружився, чистячи яблука, а чиiсь бiлi та чорнi кози вовтузилися в побережному верболозi; пахло осiннiми виправами на гриби та шипшину, котрi сушили потiм удома – першi як намисто, на нитках, високо в кухнi, а другу – розваленою на пiдвiконнях, оранжеву, неприемну, пiдлу всерединi – нiби грудки скловати в яскравiй желатиновiй оболонцi; пахло також нiчним проводжанням на поiзд до моря, де хворiлося на дизентерiю, жилося в приватному секторi i iлося суп харчо в iдальнях з найгнучкiшими отруйними змiями черг; пахло гумовими чоботами, ящиками з яблуками, дощем, що просочувався через старi гумки на вiкнах, i завжди трошки бензином, тому що бензонасос Соня прикрутила сама. Було автовi рокiв, як i Сонi, але iй здавалося, що це зовсiм ще небагато. Соня завжди всiх пiдвозила, особливо друзiв – з музичними iнструментами на виступи i з картинами на виставки, з ноутбуками, проекторами та екранами на презентацii, з вбраннями на покази, з вiзажистськими валiзками на фотосесii та з просто валiзами в аеропорт. І без нiчого, п’яних, розгублених, смiшних, веселих пiдвозила також. Їй було не важко. За це друзi та iншi люди дарували Сонi красивi речi – маленькi, майже не використовуванi полички з Ікеi, горнятка з Батлерз, келихи з ресторанiв, дарували також майже повнi флакони парфумiв, светри й сорочки з All Saints, Terapy чи Bolongaro Trevor, а одного разу навiть сукню-трансформер вiд Comme des Gar?ons та окуляри Balenciaga. Тому Соня завжди була найкрасивiшою. Хоча е пiдозра, що Соня була найкрасивiшою не тому.

Малювала Соня переважно себе саму. Для журналiв, сайтiв, принтiв та афiш, логотипiв, дитячих книг, руками i в фотошопi Соня малювала Соню. Інодi Соня була чорнява, iнодi – бiлява. Інодi – стрижена, iнодi – довгокоса. Інодi вбрана гарно й зi смаком, а iнодi гола i з безсоромно розчепiреними ногами (було й таке). Інодi Соня була дитина, що виконуе рiзнi акробатичнi вправи з буквами для абетки, а iнодi чоловiк. Але це завжди виразно була Соня.

Соня ходила на вечiрки.

Соня вчила

ову на курсах, iнодi нiмецьку, iнодi французьку.

Соня ламала пiдбори i заламувала руки вiд смiху, коли пiдбори ламалися. Соня мала посвiдчення про те, що може навчати мови глухонiмих, й не мала жодного уявлення про мову глухонiмих.

Соня закохувалася.

Соня мала сертифiкат про прослуханий курс з iсторii, правда, не деталiзувалося, iсторii чого саме, – iнодi Соня казала, що це всесвiтня iсторiя, iнодi що iсторiя iз собакою вночi, iнодi – що iсторiя пошукових запитiв, а часом – що iсторiя культури початку сторiччя.

Соня багато мрiяла.

Соня мала ключi вiд голуб’ятника, мало того – у подвiр’i ii сталiнки таки був голуб’ятник.

Соня завжди була ввiчлива зi старими людьми, навiть коли собi на шкоду. Соня завжди кiнчала, коли кохалася, й iнодi навiть коли нi.

Соня нiколи не думала про те, як могло би бути краще, нiж е.

Соня танцювала смiшно i з задоволенням.

Соня хотiла нiколи нiкого не обманювати, тому якщо обманювала, а обманювала Соня постiйно, – то потiм приходила i розповiдала всю правду.

Соня боялася багатьох речей, наприклад, самотностi, старостi, несподiваних постiв дорожньо-патрульноi служби, нiколи не вийти замiж, погано малювати, бути зловленою на тому, що чогось не знае, залишитися в мiстi на все лiто, загубити мобiльний телефон, не використати в басейнi всi проплаченi години, розмовляти з людьми, вiд яких залежить ii життя, але…

Соня iнодi була зовсiм безсоромна, i це дуже ii виручало.

Все було так добре.

Що з цього всього не сподобалося Луi – було не ясно.

– І куди вiн поiхав? – питала Катя, сьорбаючи розведене водою варення з льодом iз коктейльноi склянки в Сонi на кухнi. Соня стискала золотими плечима. Вони сидiли в однiй бiлизнi – новонароджений травень був як пiзнiй липень, кондицiонера в Сонi не було.

– Я не люблю тебе бiльше, – прочитала Етерi з уже витертого папiрця – папiрець вони передавали з рук в руки останнi кiлька годин. – Це було би нечесно. Постарайся менi пробачити. Так?

– Так, – казала Соня. Зараз вона вчила французьку, i Луi написав iй також французькою.

– Так i написано – не люблю тебе бiльше? – вкотре уточнювала Настя.

– Менi i менше було нормально, – казала Соня.

– І куди вiн поiхав? – знову питала Катя, i всi мовчали. Поза Сониною кухнею Катя вiдповiдала за комунiкацiю клiентiв з дизайнерами, вона завжди запитувала й запитувала своi питання, допоки не отримувала вiдповiдi.

Етерi ковтала зi своеi склянки, й то не варення з водою, а коньяк. Бiлизни влiтку Етерi не носила, тому сидiла гола, не вiдчуваючи нiякого дискомфорту з цього приводу. Груди в Етерi були важкi, з темними пипками. Етерi було майже тридцять, i вона була грузинка. Чим вона займалася, толком нiхто не знав.

– На роботу поiхав, – cказала Етерi, – назад до свого Лiлля. Скiльки вiн тут сидiв, робив свое дослiдження – рiк. А скiльки мав сидiти?

– Рiк, – приречено казала Соня. – Ну i я теж не люблю його бiльше. Я люблю його так само, як ранiше – нi бiльше нi менше.

– Вiн же тебе використав, – казала Настя, i очi в Настi робилися вологi – в неi була маленька дитина, i вона все приймала близько до серця, особливо коли час наближався до годування за розкладом i зовнiшнiй тиск на серце зростав.

– Вiн за все заплатив? – питала Катя.

– За що заплатив? – дивилася на неi Соня.

– Не знаю. Ну за що-небудь хоч заплатив?

– Вiн урод, – пiдсумовувала Етерi.

– Зi мною вiд нього щось таке було, – казала Соня. – Що серце розриваеться. Ми нiколи не сварилися. Все, що вiн робив, було добре.

– Нiчого доброго вiн не робив, – зауважувала Етерi.

– Може, це тому, що вiн iноземець? – питала Катя.

– Ми з ним iздили в Париж, – казала Соня. – Вiн менi все розповiдав i показував, де жив, i де ходив в школу, i де працював у дитячому садку, – я собi так добре уявляла його, високого, засмаглого, з цими маленькими дiтьми, з чорними чомусь, може, тому, що це було в Шато Руж, а там усi чорнi. І ще цей дiм, де вiн вирiс, дiм, нiби весь заселений його пружною, рухомою рудою сестрою-спiвачкою з бiлими зубами i густими бровами; там ти зранку встаеш i виходиш босий у вiкно в спальнi, а за вiкном сад два на два метри, а в саду – старий стiлець i марокканський столик, а десь за кущами вулиця i пахне хлiбом та милом. І батько в нього похований на Пер-Лашез, а мама в шiстдесят восьмому кидалася брукiвкою i кричала, що пiд брукiвкою пляж. І пляшками iз запалювальною сумiшшю, мабуть, теж кидалася, а в мене нiкого такого немае. Ми ходили гуляти на Бельвiль – там прямо так, як у Трiо з Бельвiля, i в китайський квартал, а там лiхтарики i теж чомусь всi чорнi, а ще по вулицi Менiльмонтан, i вiн менi спiвав – е така пiсня в них, тут, мадам, на цiй вулицi, я колись загубив свое серце, але знайшов нове полум’я, яке мене пiдносить i так далi, ну або, може, я придумую, але е така пiсня.

Настя схлипувала.

– Все так подобалося менi, його жарти i що я можу прямо пишатися кожним словом, яке вiн каже i кожним реченням, яке пише. Подобалося, що менi найбiльше подобаються саме його

любленi мiсця, i що завжди пiдходить iжа, яку вiн вибирае, i що завжди здаеться вдалим план прогулянок i план життя, який вiн озвучуе, i що менi все цiкаво i корисно, що зi мною стаеться, коли я з ним. І що я люблю, як лежить у нього волосся i як росте шкiра навколо нiгтiв на руках i на ногах, i як вiн виколупуе лiнзи -5 кожного вечора, одягае окуляри i робиться раптом зовсiм iнший, такий свiй, i як вiн тримае депозит, щоби вiдновити старий родинний дiм на Пiвднi, i як хоче навчитися робити i реставрувати меблi, i як менi все одно, чи е в нього грошi i чи колись будуть, i як вiн читае реп на пару з сусiдом, i як навiть п’яний тримае спину, нiби танцюрист, i iсть з ножем i виделкою, нiби все життя так iв, i iсть руками, нiби вiн мавпа, i якi в нього кубики на животi, яке досконале i пропорцiйне тiло, i як м’ятi сорочки розправляються в нього на плечах, i як свiтло з ролетiв зранку пробиваеться i вiдблискуе в нього на передплiччях i на колiнах. І головне – що вiн весь зi мною був. Це подобалося.

– Ну, принаймнi це вже може не подобатися, – казала Етерi.

– Ти дуже красиво про нього думаеш, – казала Катя. – Це пiдозрiло. По-моему, тобi просто потрiбен будь-хто, щоби про нього красиво думати.

Катя допила варення, i Етерi вiдлила iй коньяку зi своеi склянки.

– Я нiби танцювала весь час, навiть коли спала або малювала, i малювала я тодi так багато. І навiть читала його дослiдження, хоча я, правду кажучи, бiльше розумiю нiмецьку. Коли вiн спав, я дивилася, як свiтло по ньому ковзае. Коли вiн мене торкався – в менi нiби починали плавати суцвiття черешнi, сяючий планктон i маленькi медузки. Я така якась ставала – на мене всi оглядалися на вулицi, коли ми разом ходили.

– На тебе i так всi оглядаються, Соню, – казала Етерi.

– Я не знаю, що без нього робити. Я нiби вимкнулася. Це така любов? – Яка любов насправдi, Соня чомусь забула, i без того нестерпно було порпатися в деталях.

– Нi, це така херня, – казала Етерi.

Потiм вони вiдвезли Настю додому, а далi поiхали в лiс. Лiс свiтився зсередини. Соня вимкнула фари, i вони сидiли, огорненi вогкою нiччю, й дивилися, як неподалiк мiж дерев пульсуе згусток кольорового вiд прожекторiв диму, i силуети людей вигинаються, рухаються, здiймають руки. Інодi силуети виходили зi свiтлого диму й iшли в темряву, похитуючись, по мокрiй травi, зникали мiж деревами – по одному, щоби вiдлити, або по двое чи по кiлька – з рiзними намiрами. Музика долинала нiби дуже здалеку, губилася мiж стовбурiв, кущiв i молодоi зеленi, а травнева нiч була зовсiм довкола них, з усiма своiми маленькими, акуратними, щiльними звуками – шелестами, краплями, тихим перетiканням деревинних сокiв, потрiскуванням множення клiтин у новому листi, видихами вологоi землi. Темне небо лягло на лiс i терлося об нього приемним на дотик м’яким животом.

– От зараз, – казала Соня, – серце розриваеться.

Утiм, можливо, серце розривалося в неi не без Луi, а просто так.

– А знаете, що Гена? – не витримала Катя.

– Що Гена? – спитала Етерi.

– Гена – кончений, – сказала Катя. І потiм розповiла. Безумовно кончений Гена, коли минули обов’язковi два тижнi необов’язкових побачень, щемких безглуздих повiдомлень по кiлька слiв, нiчних дзвiнкiв на п’яну голову i взаемних уявлянь, вiд яких закоханiсть надуваеться десь пiд шлунком, як блакитна сяюча кулька з клаптями теплого дихання всерединi, привiз Катю додому, запаркувався нiби на всю нiч, обiйняв ii за шию i сказав важливе.

– Хочеш, я навчу тебе лiтати? Так i сказав.

– Може, це метафора? – спитала Етерi.

– Подивився серйозно. Це можливо, каже, я знаю, як.

– Може, в нього просто щось iз собою було.

– Нiчого в нього iз собою не було, вiн же проти речовин.

– Проти зовсiм всiх речовин? – зачудовано перепитала Соня.

– Нi, тiльки деяких речовин.

– Так i що? – спитала Етерi.

– Нiчого, – печально вiдповiла Катя. – Просто вiн кончений. Клiнiчно кончений, в сенсi, ну, хворий. Я таких боюся, вони потiм стають переслiдувачами або манiяками-вбивцями.

– Ну, то не дуже й хотiлося, – сказала Етерi.

– Так, – сказала Катя, хоча насправдi хотiлося дуже.

Соня вийшла з машини в траву, було холодно i непевно в тонких сандалях. Високо пiднiмаючи ноги, вона побрела на свiтло й музику, за кожним кроком краплi зi стебел розлiталися з-пiд сандаль i дзвенiли срiбнi браслети, нiби вiдтворюючи звук, з яким у Сонi мало потроху розриватися серце. Катя з Етерi йшли за нею, не дзвенiли, пахли парфумами, видихаючи в нiч безтiлесних метеликiв рiзних своiх очiкувань. Потiм усi трое зайшли в кольоровий дим вечiрки.

Коли Соня танцювала, пасма ii волосся нiби зависали в повiтрi довкола голови та плечей i тiльки погойдувалися в ритмi рухiв ii тiла. Соня закрила очi i дослухалася до того, що робиться в нiй без Луi. Але в нiй без Луi не робилося нiчого. Якась дзвiнка пустка затерпла всерединi, прохолодна i гiрка. Соня намагалася пригадати його обличчя, але не могла. Соня хотiла вiдтворити в пам’ятi рух, коли вiн повертае голову, але пам’ять пiдс

вувала натомiсть якiсь iншi рухи – як в’яжеться буксирний вузол, як пiдстрибують пiд футболкою груди Етерi, як запускаеться фотошоп, як минають будинки i дерева у дзеркалi заднього виду. Соня напружувалася i хотiла уявити Луi, його поставу, волосся, руки, колiр сорочки, усмiшку, примруженi очi та зморшки навколо них, але пам’ять збирала якiсь чужi, випадковi риси, i от на Соню дивився уявний несподiваний неприемний чоловiк, складений з окремих шматкiв, занадто виразних, щоби й правда скластися разом, схожий на чоловiка ляльки Барбi, збiльшеного до людських розмiрiв. Соня розслаблялася i вiдпускала потвору, вiдкривала очi й дивилася на людей, котрi танцювали довкола. Усi вони були то зеленi, то рожевi, то синi, то фiолетовi, потiм свiтло дрiбно блимало, й тодi люди свiтилися очима, зубами та бiлими деталями одягу й рухалися, нiби роботи. Дим, випущений на майданчик, не мав смаку i запаху. Хтось притулився до Сонi ззаду i танцював разом з нею, дихав iй у потилицю i ловив ротом ii волосся. Подихав, поцiлував ii в шию, вiдступив на крок i зник. Соня знову напружувалася i намагалася зiбрати зi спогадiв Луi, але перед очима знову виникали зовсiм iншi речi. Етерi та Катя сидiли на барi. Соня раптом зупинилася, волосся ще трошки повисiло в повiтрi, а потiм лягло iй на плечi. Серед рухомих розпашiлих нiчних тiл статична, неподоланна пустка всерединi Сонi вiдчувалася якось особливо виразно.

– Я його зовсiм не запам’ятала, – сказала Соня, вилазячи на табурет мiж Етерi та Катею.

– І що це значить?

– Що менi треба було рiвно один раз його побачити. Побачити, роздивитися i запам’ятати. Я би навiть намалювати його тепер не змогла. Оце правда нечесно, що вiн навiть не попередив – нiчого ж не залишилося. Нiби не було нiякого Луi. Я мала право його пам’ятати вiчно, а тепер навiть не можу уявити, як вiн виглядае.

– Подивися фотки на телефонi, – порадила Етерi.

Соня дiстала трубку. Луi на сенсорному екранi виглядав як Луi, але щойно вона вiдводила погляд – запам’ятованi риси зникали знову, розпадалися, губилися чи складалися в якусь жаску маячню.

– У мене таке було, коли помер батько, – раптом сказала Катя. – Я сидiла i думала, який вiн. Я ж усе могла вiдтворити словами – що вiн мав залисини i бородавку пiд лiвим оком, що очi були карi, а вii та брови майже вилiзли, що в нього нижня губа перекосилася вiд iнсульту ще шiсть рокiв тому, й коли вiн говорив – то завжди нiби посмiхався на одну сторону, тому постiйно здавалося, що вiн на щось натякае. Ми багато через це сварилися. Що в нього була довга шия, завжди завеликi комiри, якiсь крихкi плечi, що праве вухо стирчало, а лiве нi. Сказати це все було просто, нiби я завчила текст i носила його в собi, але нiяк не можна було зосередитися i його знову побачити. А це не Луi. Це був мiй тато. Я все життя на нього дивилася, може, не з таким задоволенням, але все життя.

Катин тато втопився в якомусь випадковому озерi, катаючись на лижах з ii молодшим братом. Тонкий лiд присипало снiгом, й вони провалилися обое, коли з’iжджали поза трасою розлогим чистим схилом. Катин брат плавав там чотири години, знявши пiд водою лижi i важкi черевики, i все нiяк не мiг видряпатися, лiд ламався й кришився, а озеро не закiнчувалося, було воно наче скрiзь. Тато теж зняв пiд водою снарягу, так вони потiм усi там на замерзлому днi й лежали – двi пари лиж, двi пари лижних черевикiв i синiй Катин тато в комбiнезонi та флiсовiй шапцi.

– А потiм ти згадала?

– Потiм вiн менi приснився, – сказала Катя, – з лижами. У мокрiй шапцi. Скiльки я не стараюся – тiльки так його i згадую. Інодi сiдаю й думаю – от моя сiм’я. І бачу – мама, схудла цього лiта; брат – поступив, вирiс, вдiвся по-людськи нарештi; тато i лижi.

– А Луi менi теж присниться? – спитала Катя.

– Так, – сказала Етерi, – коли помре.

Соня мала сказати, як вона не хоче, щоби Луi взагалi коли-небудь помирав, але прислухалася до себе – iй було все одно. Всерединi в Сонi нiби вiдбувався якийсь порожнiй, зачинений на реконструкцiю басейн, звiдки вiдкачали любов i бiль, як голубу хлоровану воду. Їй чомусь здалося, що це набагато гiрше, нiж власне переживати любов i бiль. Залишилися тiльки побутовi спогади i плани на життя удвох, котре вже не могло статися – як рудиментарнi тумби i трамплiни, вимкненi душi та замкненi роздягальнi. Вiд того, що iй нема як усе це бiльше застосувати, розривалося серце.

– Так не можна, – сказала Соня, – нестерпно просто. Я мушу його ще раз побачити.

– Значить, побачиш, – сказала Етерi.

І тодi Соня побачила Луi.

Вона бiгла за ним, а вiн iшов великими кроками, на плечах у нього ще нiби лишилося трошки диму i свiтла, темний лiс обгортав його обережно, а вiн на ходу розстiбав штани. Спина в нього була велика i рiвна, як завжди. Соня пiдiйшла майже нечутно, зупинилася позаду нього i чекала, поки вiн справлявся на якийсь дуб чи граб. Що вона, врештi, мала йому сказати? Нiчого, вирiшила Соня, я тiльки подивлюся i запам’ятаю. Тодi хай собi iде куди хоче. Луi застебнувся, обернувся й мало

е наштовхнувся на Соню. Вона заплющила очi й потягла носом повiтря.

– Ти що? – сказав вiн, i Сонi майже одразу захотiлося плакати. Чоловiк був високий, гнучкий i весь якийсь твердий, мав зморшки навколо очей i розпатлане волосся, бороду, густi акуратнi брови, великi руки (однiею все ще тримався за зiпер на джинсах), тонкi губи. Спину, сорочку, вузькi стегна. Все це не допомагало. Все було як у Луi, але разом складалося, як у спустошенiй Сонинiй уявi, зовсiм в iншу людину.

– Можна я тебе намалюю? – вiд несподiванки сказала Соня. Акуратнi брови насупилися, вiн дивився на неi якось дуже зверху.

– Ну, гаразд, – сказав вiн. – Тепер я бiльш терплячий i можу позувати. Зараз? Не темно? Ти за мною йшла, щоби мене намалювати?

– Так, – сказала Соня i тут же виправилася. – Нi. Вибачте, я нiколи не обманюю.

– Я теж, – сказав вiн. Сонi це сподобалося.

– Ти п’яна? – спитав вiн.

– Нi, – сказала Соня, – я п’ю воду. Я за кермом.

– Добре, якщо за кермом, – сказав чоловiк. – Поiхали.

– Поiхали, я тебе пiдвезу, – погодилася Соня, подумала i спитала: – А що, якби була п’яна?

– Тодi би не поiхали, – сказав чоловiк.

І це була правда.

Поки Соня обережно вибиралася на дорогу, а колеса пробуксовували по вологiй травi, чоловiк заснув. Соня зупинилася i зафiксувала його ременем безпеки, голова в нього вiдкинулася назад i вбiк. Соня понюхала його в шию, пiд вухом. Вiн не прокинувся, коли подзвонила Етерi.

– Де ти?

– Їду додому, – сказала Соня. – А що ви?

– З нами нiхто не знайомиться, – перекрикуючи музику, казала в слухавку Катя.

– Зi мною теж, – сказала Соня i подивилася на пасажирське сидiння. Чоловiк спав i зовсiм з нею не знайомився.

– Ми ще побудемо, – сказала Етерi.

На в’iздi в мiсто на дорогу вискочив заець, стрибав якийсь час поруч з машиною. Якщо бачиш увi снi зайця, згадала Соня, то це до великих змiн. Якщо заець тiкае – його треба наздогнати, тодi це будуть змiни на краще. Соня пригальмувала, i заець опинився попереду. Тодi Соня додала газу, заець перелякався, пiдстрибнув якось криво i зник у травi, перш нiж Соня його наздогнала. Не страшно, подумала Соня, все одно вiн менi не сниться. І ще подумала – нiяк не можна обдурити себе i зайця. Принаймнi одночасно.

У мiстi було холодно i порожньо, як у Сонi всерединi. Чоловiк сопiв. Луi часто говорив французькою, коли спав, йому снилися неприемнi, виснажливi речi – що вiн тiкае вiд полiцii i не може сховатися, або що не може сiсти в лiтак з Белграда, лiтак вiдлiтае, а вiн усе мучиться з якимись документами, яких бракуе, або ще що вiн ходить по Пер-Лашез i нiяк не вiдшукае батькову могилу. Соня прокидалася i дмухала йому в вухо – колись хтось сказав iй, що так можна подiлитися сном, а Сонi завжди снилися легкi, хорошi, простi сни. Колись у тролейбусi Соня дмухнула у вухо якiйсь бабi, котра тривожно заснула на сидiннi поруч iз Сонею, а баба перелякалася, пiдскочила, впала i зламала шийку стегна. Соня купувала i привозила бабi продукти й лiки, а потiм звiдкись з Іжевська приiхали бабинi доньки й кричали, що Соня хоче загнати бабу в гроб i забрати ii квартиру. Соня перестала привозити продукти й лiки, скоро баба померла, i тодi доньки дзвонили й питали, чи Соня не хоче купити квартиру за нормальнi бабки, щоби вони спокiйно повернулися в Іжевськ, але Соня не хотiла, бо з квартирою вiдтак були в неi пов’язанi сумнi спогади i якесь непевне почуття провини. Соня тодi спитала Етерi, Катю i Настю, але вони не хотiли також. Узагалi, нiхто з оточення Сонi не хотiв купити квартиру – старався не хотiти з усiх сил, бо хотiти було зовсiм нестерпно, коли не можеш. Навiть за нормальнi бабки.

Вiн прокинувся, коли Соня запаркувалася в дворi й заглушила двигун. Спiвали пташки.

– Де ми? – спитав чоловiк.

– У мене вдома, – сказала Соня. – Ну, як удома. Майже там.

– І що ми будемо робити?

Соня мовчала.

– У тебе хтось е? – спитав чоловiк.

– Нема, – сказала Соня. – А в тебе?

– А в мене е, – сказав чоловiк. Вiн нiколи не обманював. – Ти красива. Що ти хочеш?

Соня почала пригадувати все, чого вона хоче. Усього було дуже багато, але саме зараз нiчого чомусь не пригадувалося.

– Я хочу все пам’ятати, – сказала Соня.

– Для цього треба знайти голубине яйце i випити його, – серйозно сказав чоловiк. – У тебе е голуби?

– Нi, – сказала Соня, – але е голуб’ятник. Ну як у мене. Просто е.

– Покажи, – не повiрив чоловiк.

Потiм вони залазили до голуб’ятника. Залiзна драбина була слизька, бо на неi вже випала ранкова роса, або, може, ще вечiрня. На низеньких дверцятах висiв великий замок, теж слизький i мокрий. Соня вiдiмкнула його i зайшла. У голуб’ятнику було темно i тiсно, але Соня могла стати на повний зрiст, а чоловiк – нi. Не було анi пiр’я, анi послiду, тiльки якийсь невловимий пташиний запах. Голуб’ятник хитався вiд iхнiх рухiв. Чоловiк сiв на пiдлогу. Через маленькi вiкна було добре видно, що небо надворi вже почало свiтлiшати.

– А де голуби? – спитав чоловiк.

– Вiн iх випустив. Голубник.

– Чому?

–

Тому що вiн був уже слiпий i не мiг на них дивитися. А що з ними ще робити, сам подумай.

– Нащо взагалi голуби? – спитав чоловiк.

– Вони лiтають колами. Хорошi голуби правильно лiтають. Їх треба годувати, поiти, прибирати за ними. Ну цей дiд прибирав, годував. У нього хорошi голуби були, сизi i бiлi.

– Сизi – це якi? – знову спитав чоловiк.

– Як сiрi з молоком, i ще трошки голубi.

– І що потiм сталося?

– Потiм вiн ослiп. Голуби мучилися дуже – нiхто iх не годував, не поiв, не показував iм цих всiх команд, щоби лiтали колами. І вони не лiтали. Сидiли тут i мучилися, стогнали. Знаеш, як голуби стогнуть?

– Знаю, – сказав чоловiк, – у мене на горищi живуть. І в шахтi лiфта.

– Вiн мене попросив, i я iх випустила. Виганяла звiдси, ловила i викидала вгору, а вони билися крилами, лiзли назад. Я тут усе прибрала i замкнула, але вони довго ще прилiтали. Сидiли. Потiм настала зима, й аж тодi вони перестали прилiтати.

– Іди до мене.

Соня сiла на пiдлогу, i чоловiк обiйняв ii, притулив до себе.

– Розказуй ще. Ти так гарно розказуеш, мала. Про голубiв. Дiд помер, ну, голубник?

– Помер потiм, – сказала Соня.

– Шкода його.

– Шкода, – погодилася вона. Чоловiк був теплий, обiйматися з ним хотiлося. Зеленувате, ще кволе свiтло пробивалося через шпарини мiж дошками, тремтiло за маленькими вiкнами. Невидимi голуби незадоволено стогнали десь над дахом, шарудiли крилами, тулилися одне до одного, розсiдаючись i вмощуючись на раннiх скiсних променях. Соня потяглася губами i поцiлувала чоловiка в бороду, кудись поруч з ротом – ну, бо що ще було робити? Вiн обережно взяв долонями ii обличчя i дивився, яка вона майже прозора в густiй темрявi, що поволi вiдступае. Потiм притулився губами до ii губ i обережно запхав язика iй в рот. Соня заплющила очi i потерлася об нього своiм язиком, спробувала на смак. Серце не розривалося, але було приемно. Що глибше вiн цiлував ii, то бiльше ставало свiтла, то теплiшим воно було на колiр. Соня запхала руки йому пiд футболку i гладила його спину i плечi, вiдiгрiваючи своi долонi i пальцi, поки вiн цiлував ii пiдборiддя, шию, груди, живiт. Борода в нього була м’яка, а рот великий. Вiд його вологих поцiлункiв Соня вигиналася i посмiхалася, виплутуючись з тонкоi сукнi, iй було лоскотно – вона уявляла, як по нiй повзають живi великi повiльнi равлики в жовтих з рожевим мушлях, але вiд равликiв не було бридко, тiльки солодко. «Сонячнi равлики», – подумала Соня.

– Ти роздряпаеш спину собi, – видихнув чоловiк, перевернувся, легко пiдхопив Соню i посадив на себе зверху. Соня гойдалася i ковзала на ньому, тепло i свiтло перетiкало мiж ними, вiн прибирав волосся з ii обличчя i дивився, торкався ii губ, занурював пальцi iй в рот. Соня стисла його пальцi губами, i вiн вiдпустив усе тепло, i тодi Соня мимоволi пальцi прикусила, бо тепло прийняла. Вiн тихо засмiявся, Соня глибоко видихнула i довго не вдихала, потiм схопила ротом ранкового свiтла, нахилилася i передала чоловiковi. Вiн обiйняв ii, склав ii голову собi на плече, розрiвняв легке волосся i гладив по животi колами, як лiтають правильнi голуби, поки ii дихання не сповiльнилося i хорошi сни не полiзли iй у вуха, навперейми одне одному, нiби ображенi птахи в дверцята голуб’ятника.

Коли Соня прокинулася, чоловiка вже не було. Сонце просочувалося до голуб’ятника мiж дошками, пронизувало сутiнь тонкими площинами, в яких висiли i сяяли порохи, пiр’iнки та торiшнi пташинi стогони. Було спекотно, майже як прокидатися в серпнi у старому армiйському наметi. Соня заплющила очi i згадала м’яку бороду, високi вилицi, напружену шию, пальцi в себе на стегнах, навiть рудi замшевi черевики – але не згадала цiлого чоловiка. Тодi вона вбрала тонку сукню, котра трохи пахла нiчним лiсом, вологою i грибами, а трохи – чужим тiлом i голубами, i стiкала ii тiлом, як тепле молоко, лащилася. Волосся розправилося, Соня пригладила його, щоби виглядати пристойно, i полiзла надвiр.

– Ти що, i трусiв не носиш? – здивувалася двiрничка, прискiпливо дивлячись, як заспана Соня спускаеться драбиною з голуб’ятника.

– Ношу, – безсоромно вiдповiла Соня, але тут же виправилася: – Не ношу. Інодi. Доброго ранку.

– Ти що там, спиш? – спитала недовiрливо двiрничка.

– Сплю, – погодилася Соня.

– От що з людьми робить вiдсутнiсть жилплощi, – пожалiла ii раптом стара. – Головне, не спи в машинi. Особливо зимою. Задушишся угарним газом. Лiтом не задихнешся – лiтом вiкна вiдкривають. Але все одно не спи.

– Не буду, – пообiцяла Соня i пiшла додому.

Про газ вона знала i сама.

Удома невловима любов до вiдсутнього Луi, нiби марево над гарячим асфальтом, тремтiла в повiтрi над поверхнями i полицями там, де мали бути його сорочки i пiджаки, його книжки з закладками i документи в обкладинках, його черевики, зубна щiтка, його шалi та краватки, тепла куртка, збанок, куди вiн скидав вiзитiвки та закордоннi монети, котрi потiм ще можна використати, його прозора парасоля, срiбнi прикраси i набiр для голiння. Крiм трему в повiтрi, вiд набо

у для голiння лишилися ще слiди пiнки з обтинками темних, гострих, коротких волосин. Бiльше нiчого. Було зовсiм не ясно, як вони тепер не поiдуть автом до моря, не будуть жити в Парижi з рудою сестрою, не прибиратимуть разом у старому пiвденному домi, не шлiфуватимуть грубi, але якiснi меблi в чотири руки, не прийдуть на французьку вечiрку наприкiнцi лiта iсти виноград, сири i танцювати пiд чийсь нездалий акордеон, узагалi було незрозумiло, як це Соня так i не подивиться на маму, котра кидалася пляшками i камiнням i палила полiцейськi машини, не вивчиться читати французький реп, не купуватиме гарячий хлiб до снiданку, не виходитиме зранку через вiкно спальнi босонiж на колючу траву i просто не буде бiльше нiколи тiею Сонею, яка з Луi.

– Це ти не хочеш бути з ним, – казала Етерi за снiданком. – Це ти просто хочеш трохи бути ним. Це рiзнi речi. Це все одно би не вийшло.

Вони сидiли на вiдкритiй терасi, Етерi пила каву i якийсь жовтий фреш, а Соня iла салат з помiдорiв, трав i креветок. Бажання бути Луi, щоби не бути Сонею, котру вiн залишив, присоромлене, скоцюрбилося десь над легенями, але не зникло. Кончений Гена помахав iм привiтно рукою, але пройшов сiдати на iнший кiнець тераси.

– Ти бачиш? – тихо сказала Етерi. За руку Гена тримав маленького зросту жiнку, повнувату, усмiхнену, свiтловолосу i теж, напевне, кончену Соня бачила. Вони сiли разом i вибирали iжу, посмiхалися, торкалися одне одного й взагалi всiляко iз задоволенням взаемодiяли.

– Не дуже й хотiлося, – впевнено сказала Етерi. – Ну, правда.

Потiм Соня з Етерi пiшли в туалет. Кабiнка була одна, вони зайшли удвох i зачинилися, дверi в кабiнку були тонованi ззовнi, а зсередини, нiби iз засiдки, навiщось можна було бачити рукомийник i маленьке кругле дзеркало над ним. Соня вiдвернулася i чекала, поки Етерi робила, що слiд робити в туалетi, хоча, звiсно, мало що там слiд робити. Маленька Генина жiнка зайшла тим часом до вбиральнi й мила руки. Потiм дiстала з сумочки коротку помадку. Дзеркало висiло для неi точно зависоко, вона якось безтурботно оглянулася на тонованi дверi, а потiм зробила от що – якось нiби пiднялася навшпиньки, потяглася вгору, вiдлiпилася пiдошвами туфель вiд кахлiв i виплила вiдображенням у круглому склi над умивальником. Погойдуючись i зависаючи в повiтрi, вона малювала губи.

– Ти бачиш? – одними губами вимовила Соня. Етерi бачила. Вона завмерла над унiтазом, не в змозi навiть закiнчити розпочате. Жiнка домалювалася, пороздивлялася себе досхочу, плаваючи в повiтрi перед дзеркалом, як буйок на мiлкiй водi, потiм легко зiскочила назад на пiдлогу, притупнула ногою для певностi й вийшла.

– Скажемо Катi? – спитала Соня потiм, коли пiдвозила Етерi.

– Ти що, дура? – сказала Етерi i, помовчавши, додала: – Нiкому не можна вiрити. Але iнодi треба.

Все буде добре, якщо подовше не думати про Луi, казали Етерi, Катя i Настя. Або, може, не буде так уже добре, але точно буде краще. Кiлька тижнiв Соня, отже, з останнiх сил старалася не думати про Луi. Вона ходила одночасно на нiмецьку i французьку, й iнодi думати пiсля цього було неможливо взагалi. Вона помiняла фiльтри в машинi та вичистила салон, ще раз про всяк випадок помила вiкна, хоча вже мила iх цiеi весни, намалювала все, що кому обiцяла, i дещо навiть двiчi на вибiр замовниковi, пiдвезла всiх, кому куди було треба, й навiть декого туди, куди було зовсiм не треба. Вiд зосереджених зайнять, навiть абсолютно безглуздих, вiд наповнених простих днiв вона ставала легшою, i iй також ставало легше. Соня нарештi знайшла час i розгорнуто й чесно написала мамi про те, як у неi все нормально – мама Сонина працювала в Швейцарii в будинку престарiлих, вона спецiалiзувалася на розтлумачуваннi снiв, хоча не виключено, що першопочаткове ii призначення там було дещо iншим. Просто престарiлi значно частiше бачили сни, анiж робили будь-що iнше, а дiйснiсть же пiдправляе фах, нiби вчителька креслить по непевних лiнiйках лiтер у шкiльному зошитi. Інодi потiм дiйснiсть витавровуе результат тобi на чолi, як печатку про можливу карну справу за недбалiсть у роботi з неповнолiтнiми, а iнодi приносить на тацi другий шанс, простий i жаданий, як-от шенгенська вiза з дозволом на роботу чи дар тлумачити сновидiння, живучи в далекому гiрському притулку. Іншими словами, у випадку з Сониною мамою все скiнчилося добре.

Цими тижнями Соня багато згадувала маленьких епiзодiв, приемних речей, безiменних деталей – якихось дотикiв, жартiв, незначущих подарункiв, коротких неочiкуваних подорожей, поцiлункiв без продовження, хороших вечiрок, добрих ранкiв, тихих ночей, вiдвертих розмов. Навiть не спогади – просто добрi враження надувалися у неi перед носом стрiмко, як мильнi бульбашки, тремтiли радiстю, вiдблискували й скоро трiскали, обдаючи ii блискучими краплями надii на те, що скоро знову буде так само. Соня визбирувала цi спогади i враження ретельно, як раннi солодкi горiшки в кущi лiщини. Вилущену пiсля Луi, це наповнювало ii якщо не новими очiкуваннями, то постiйним рухом радостей, котрого вис

ачало на щодень. Жити iй загалом подобалося, от тiльки постiйно нестерпно бракувало чогось, як безнадiйно й тупо забутих на столi квитка й паспорта, коли ти вже стоiш перед конторкою чекiну в аеропорту. Нiби щось мало статися i все не ставалося. Соня боялася, що тепер, без Луi, так i буде завжди, а iнодi навiть боялася, що так само було i до Луi, i з Луi теж, бо чомусь зовсiм не пам’ятала точно, як саме було. Здавалося, щось невимовно вагоме е десь навколо, але нiяк не можна наблизитися, схопити його, притулити до себе, розтерти по шкiрi чи проковтнути. Потiм якось зранку, не знаючи, куди себе дiти вiд запаху передцвiту липи, котрим чомусь була повна вся квартира, хоча на липах заледве випустилися пуп’янки, й котрий несподiвано видiлявся помiж усiх iнших домашнiх запахiв, катуючи Соню, нiби свердло у неi в мозку, котре заходить через нiс, Соня раптом згадала, чого саме бракуе, що мае ставатися й не стаеться. Луi, треба визнати, не мав вже до цього нiякого стосунку.

– Мама каже, iй приснилися риби. – Соня вирiшила зайти здалеку. – Риби сняться, знаете, до чого? До поповнення.

– Поповнення рахунку? – питала Катя.

– Ну то й що, – казала Етерi. – Твiй дiд ловив рибу, привозив ii додому, i твоя мама мала всю ii чистити, отак цiлими днями вбивала i чистила дiдову рибу, якоi навiть не iла потiм, – вона сама нам розповiдала. Нiчого дивного, що безславно й невiддячено загибла риба iй тепер сниться.

– Вона чистила, бо бiльше не було кому, – виправдовувала дiда Соня. – У них же не було мами.

– Дiдо виростив твою маму без мами, а мама виростила тебе без батька. – Настя задумалася. – Цiкаво, що це кармiчно значить для тебе, яку iсторiю це започаткувало?

– Ти маеш виростити чийогось батька без дiда? – засмiялася Катя.

– Ти маеш вирости над собою настiльки, щоби самiй бути за дiда, батька i маму, – сказала Настя.

– Ти маеш бути обережною i думати головою, – сказала Етерi.

– Та вже пiзно, – раптом зiзналася Соня.

– Да ну? – сказала Катя.

– Ну нi! – видихнула Настя.

– Який тиждень? – спитала Етерi.

Якщо комусь розкажеш – одразу й сам сприймаеш подii i явища так, нiби це вiдбуваеться насправдi. Особливо коли все дiйсно вiдбуваеться насправдi. Вагiтнiсть, однак, була для Сонi чимось настiльки незбагненним, що вона довго длубалася в найдальших закапелках себе, перегортаючи купу сухих спогадiв i вологих передчуттiв, дрiбних скелець рiзних подробиць та тихих зойкiв чужих таемниць, але так i не зрозумiла, що вона думае про те, що стаеться от зараз i саме з нею.

– Я ж маю щось вiдчувати? – питала вона, дивлячись на Настю.

– Ну я так не скажу зразу, – казала Настя.

– А хто скаже? – дратувалася Етерi. – Ти едина жива людина з дитиною, яку ми знаемо!

– Правда? – дивувалася Настя.

– Звiсно, нi, але ж ти розумiеш, що я хочу сказати. Що вона мае вiдчувати?

– Може нудити, – розгублено вiдповiдала Настя.

Але Соню не нудило.

– І це точно не вiд Луi? – питала Катя.

– Точно, – казала Соня. Нiхто не наважувався спитати, що Соня думае робити.

– От що, – сказала Етерi. – Що би ти там не вирiшила – потрiбно пiти до лiкаря. Ну, подивитися, як там що.

– Я вже пiшла, – казала Соня.

– І як там що?

– Лiкар сказав: усе нормально.

– Нiчого собi нормально! – сказала Катя.

– Лiкар питав тебе про аборт? – обережно поцiкавилася Настя. Соня мовчала.

– Залишити чи позбутися дитини – це мае бути рiшення, – сказала Катя. – Як ти можеш щось вирiшити, якщо ти взагалi нiчого не вiдчуваеш?

– Нiяк не можу, – погодилася Соня. – Я думала, це стаеться якось по-особливому, як природнi катаклiзми. Що це цiла iсторiя. Я уявити собi не могла, що це так просто, як снiданок: ти встав, сходив у душ, поставив воду на рис, написав смс, подивився у вiкно, чи був дощ, вдихнув липи й абрикосового цвiту – i хоп, ти, виявляеться, вагiтний.

– Може, знайти того чоловiка? – сказала Настя. Соня похитала головою.

– Щось потрiбно робити, – сказала Настя. – Бодай щось. Це стаеться так нестерпно швидко – ти уявити собi не можеш, як швидко. Час, поки вiн ще всерединi, проминае, як лiсосмуги за вiкном, коли розганяешся на трасi до двохсот. Ти сказала мамi?

– Нi, – Соня подивилася на свiй живiт, нiби чекала, що вiн пiдкаже або хоч натякне, як слiд вчинити.

– Хто ще в тебе е?

– Нiкого нема, – сказала Соня.

– Соня, а де твiй тато? – спитала раптом Катя. Нiкому ранiше Соня про нього не розповiдала.

– Напевне, живе десь там, де я виросла. Я нiколи його не бачила.

– А хотiла? – спитала Етерi.

– Вiн же нiколи не хотiв, – сказала Соня. – Як можна прожити все життя й не вiдчувати, що в тебе десь тут е дитина?

– Ображаешся на нього? – спитала Катя.

– Нi, – вiдповiла Соня.

– Ображаеться, – сказала Етерi.

– Ну, ти ж не вiдчуваеш, – сказала Катя, – що в тебе е дитина, хоча вона в тебе вже майже е. Може, знайди батька i якраз повчися вiдчувати на ньому? Почуеш голос кровi, виплетеш собi любов з ланцюжкiв спiльного ДНК.

– Або, може, принаймнi, в нього е бабки, – сказал

Етерi.

– Це вияв твоеi материнськоi, жiночоi сутностi, – сказала Настя. – Перебiльшене почуття вiдповiдальностi, необхiдностi захищати. Менi здаеться, ти недостатньо усвiдомлюеш себе як жiнку, здатну творити життя у своему тiлi, – ти навiть вчора сказала: «вагiтний». Нiхто не може бути «вагiтний», лише «вагiтна». Або, може, ти просто не любиш квасолю.

Настя приiхала до Сонi з чоловiком i маленьким сином. Син спав. Чоловiк чемно сидiв, тримав сина на руках, слухав iхнi розмови, i було видно, що вiн дуже шкодуе, що йому не можна й собi трохи зараз поспати.

Цiлу нiч Соня не могла дати собi ради. Катя та Етерi сказали iй, що в неi е час подумати, приблизно доки дитина в нiй не виросте до розмiру великоi квасолини. Пiсля того Соня уявила собi дитину квасолевого розмiру – як ця дитина повзае i пересуваеться всюди, нiби хробак, серед ложок, ключiв, паперiв, яка вона крихiтна i м’яка, як легко можна роздушити ii необережним рухом чи поламати непродуманим видихом. З вечора до ранку Соня просидiла майже нерухомо – iй здавалося, що десь навколо неi е ця небезпечно крихiтна дитина й одна Соня в цiлому свiтi вiдповiдальна за те, щоби нiяк iй не зашкодити, i водночас лише Соня й може справдi зашкодити дитинi-квасолинi. Заснути Соня побоялася. Зранку Соня подзвонила Настi. Настя привезла живу дитину нормальних, традицiйних розмiрiв, i нав’язлива iлюзiя зникла.

– Поки ти не знаеш, що робити, – казала Настя, – може, й справдi поiдь до батька. Навiть якщо вiн нiколи тебе не бачив – у нього могло бути на це багато рiзних причин. І якщо вiн ще нiколи тебе не любив – вiн цiлком може зробити це зараз.

– Я не дуже-то знаю, що йому казати, – зiзналася Соня.

– Ваша грузинка правильно каже, – сказав раптом Настин чоловiк. – Дитина – ну, якщо ти вирiшиш, – це логiстично складно i дуже дорого. Це не найтиповiша ситуацiя, звiсно, але кров е кров, i я би повважав, що ти маеш право на допомогу. Навiть якщо ви з батьком, – як би це сказати, – не були до цього надто близькi. Так йому i скажеш для початку. А там подивишся. Завжди треба сподiватися на краще.

І Соня стала сподiватися на краще.

Дорога до мiста, де Соня народилася й виросла, пролягла через невеличкi селища й села та нескiнченнi поля мiж ними. Соня виiхала надвечiр – удень машина нестерпно нагрiвалася i перетворювалася iз засобу пересування на камеру смертi. Вiдкривати вiкна Соня не любила. Тепер же, в сутiнках, пiдстрибуючи на ямах, котрi нiколи не дбала об’iжджати, вона почувалася захищеною та вмиротвореною. Зосередженiсть на дорозi нiби забирала на себе активнiсть тiеi частини Сонi, де крутилося й билося в судомах нав’язливе намагання усвiдомити дитину, а в iдеалi – ще й полюбити; сутiнки нiби обточували гострi краi розбитого серця, де, як вигнаний голуб, маленька розколошкана Сонина душа билася назад у час, де iй було добре i вона мала собi свое певне радiсне мiсце, – але в тому часi тепер було замкнено. Сади i будинки пропливали повз неi, iнодi коло ворiт уздовж дороги на винесених iз хат стiльцях сидiли старi та дiти, набувалися теплим повiтрям, говорили про щось, передавали речi iз рук в руки. На притоптаних полях коло замкнених шкiл хлопчики бiгали з м’ячем, уже соннi пси кидалися за автом з глибини дворiв, гарчали та брехали – але не тому що сердилися, а просто тому, що так треба. Там, де були лiхтарi, дрiбнi й бiльшi комахи мерехтiли навколо них, важкi нiчнi жуки розбивалися об лобове скло, похрускуючи й потрiскуючи, – Сонi завжди було дуже iх шкода. Усе це тихе, спокiйне життя, його повiльнiсть та певнiсть нiби повертали Соню в дитинство, й от вона вже дивилася на такi самi шкiльнi футбольнi поля та вечiрнi садиби, покропленi молодим листям, iз заднього сидiння, повертаючись з дiдом iз зоопарку, котрий чомусь нiколи не доiздив до них – зупинявся в сусiдньому обласному центрi, в передмiстi. Вагони-клiтки ставили колом, ведмедi, рисi, мавпи, тигр та обскубанi еноти гостро пахли брудом i звiром, посерединi мiж вагонiв пiд невгамовним сонцем початку лiта продавали липку цукрову вату, в якiй траплялися згустки коричневого плавленого цукру, котрi нагадували Сонi кривавi зародки всерединi розбитого на сковорiдку яйця. Соня тому не любила цукрову вату i ii боялася.

Кожного разу дiд катав Соню на верблюдi, брудному, запиленому, гарячому i високому, котрий Сонi також зовсiм не подобався. Але дiд казав, що верблюд нещасний, тому що заробляе найбiльше – а отже, мусить i працювати найбiльше, а це – замкнене коло. Тiльки пiзнiше Соня зрозумiла, що вiн не мав на увазi спосiб, в який розставляли пересувнi клiтки. Хлiб, котрий мама давала iм на дорогу разом з м’якими торiшнiми яблуками i термосом чаю, Соня з дiдом згодовували натрудженим понi – його треба було вiддавати правильно, з розкритоi долонi, понi пiдбирали хлiб рухливими сухими губами обережно, сторожко, з усiм розумiнням небезпеки, котру становлять для Сонi. Їдучи додому, Соня завжди просила дiда зупинитися коло якихось людей – чи сутiнкових хлопчикiв з футболом, чи товстих закутаних бабiв на

тарих стiльцях, чи коло дiвчат, що вилися, бавлячись, серед гурткiв жiнок, котрi спинилися поговорити й стояли так, очевидно, довго-довго, чи хоч неподалiк понурих чоловiкiв, котрi йшли кудись, стиха перемовляючись, уздовж дороги, тягнучи за собою старi велосипеди i дим вiд дешевих цигарок. Це було для Сонi нiби продовження зоопарку – iй здавалося, що цi люди мають бути зовсiм iнакшi, не такi, як люди, що iх вона бачить вдома, так само як тигр, вовк i еноти були принципово iнакшi, нiж коти, пси та хом’ячки, з якими вона мала до дiла у звичайному життi. І от iй щемко хотiлося долучитися до цих iнакших людей, пролiзти до них у життя, нiби в шпарку в чужому парканi, й знайти собi серед них мiсце – так добре вона уявляла собi себе з м’ячем серед хлопчикiв, на колiнах у бабiв чи в бiганинi з дiвчатками. Вiд цього бажання, вiд сутiнкового свiтла, вологоi темряви придорожнiх садiв та похитування на трасi в Сонi розривалося серце.

Але дiд нiколи не зупинявся.

Коли селище знову змiнилося вигинами полiв, серед яких, здiйнявши руки до неба, понуро брели в бiк обрiю електроопори й подекуди плавали острiвцi кущiв, Соня раптом подумала, що тепер за тим i iде – щоби влiзти в шпаринку чужого свiту, де, можливо, знайдеться мiсце для неi i для всього, з чим вона не розумiе, як вчинити.

Потiм Соня довго iхала попри водосховище, воно то розливалося до самоi дороги, то вiдступало, оголюючи глинянi язики берегiв. Там, де водосховище було зовсiм мiлке, гойдалися вибляклi стебла торiшнього очерету, й мiж них пiднiмався де-не-де низький вечiрнiй туман. Соня увiмкнула фари, i вiдблиски тяглися за нею вздовж берега, тремтiли на темнiй водi. В мiсцi, де водосховище поступалося врештi мiсцем селу, а за ним кладовищу, при дорозi стояла жiнка. Соня зупинилася.

– До повороту? – спитала жiнка. Справжнiй поворот дорогою був лише один, Соня завжди вiдзначала ним половину вiдстанi. Пiсля нього зазвичай дуже хотiлося нарештi вже приiхати, тож треба було вважати, щоби не iхати надто швидко: дорога там уже майже весь час тяглася через мiстечка й села, у своiх справах на дорогу вибiгали кролики, кури, пси, дiти, важко виходили великi темнi люди.

– Сiдайте, я вас пiдвезу, – сказала Соня, й жiнка полiзла на задне сидiння. В сумцi у неi стукало якесь залiзне причандалля, бухали одна об одну порожнi пластиковi пляшки: жiнка iхала з кладовища. Ще вiд Поминальноi недiлi, через Великоднi свята i дотепер щоразу, маючи вiльний день, вона вирушала на кладовища до своiх мертвих, врiзаючись маршрутами цих вiдвiдин дедалi глибше в областi та райони краiни. Мертвих було в неi якось дуже багато. Перелiчувати вона почала з найближчих, географiчно найближчих: баба чоловiка лежала поруч, в ii селi (дiд чоловiка лежав з вiйни десь у Бiлорусi, вони до нього iздили тiльки одного разу, колись давно), там же, тiльки на iншому кладовищi, лежав i сам чоловiк; у сусiдньому селi лежали чоловiковi батько, мати, двi сестри та iхнi чоловiки, продумано зiбранi всi разом, з ними жiнка поралася в один заiзд; жiнчинi баба й дiд разом з ii горбатою тетою лежали в районному центрi неподалiк, дiд i баба поруч, пiд спiльним пам’ятником, а тета за огорожею – жити горбатою iй не подобалося зовсiм; мама жiнчина лежала в березовому лiсi на хуторi за сорок кiлометрiв вiд села; на пiвдень звiдти, через рiку, лежав жiнчин батько, його друга дружина, ii син вiд першого шлюбу та спiльна донька, жiнчина молодша сестра – згорiли всi разом, добра була i дружня ця друга родина; за тридцять кiлометрiв вiд свого дiда лежав жiнчин син, на закинутому кладовищi у вимерлому селищi коло спорожнiлого елеватора; ще за двi години автобусом звiдти лежав жiнчин дворiчний онук, там жiнка завжди залишалася на нiч у своеi невiстки; далi, бiля водосховища, лежала дружина ii другого сина, сам син бiльше там не жив, i Соня про всяк не стала цiкавитися, чи жив ще взагалi. Далi, в мiстi – туди на другi вихiднi поiду, – казала жiнка, – лежали батьки ii другоi невiстки, а ще далi – туди аж на Трiйцю, – друга жiнчина тета…

– Що ви з ними робите? – спитала Соня.

Жiнка замислилася.

– Ну, пам’ятник помию, в кого не просто хрест, – сказала вона, – бо ворони сiдають i гадять. Траву виберу, посапаю. Посаджу, може, щось. Подумаю, побуду з ними, говорю до них – це ж моя родина.

«Невже вiдповiдають», – подумала Соня.

– Горiлки налию в келишок, тiльки не дiтям, – продовжувала жiнка. – В магазинi у селi Коля все для мене цi дрiбнi келишки замовляе, як iде час до поминальноi недiлi, знае, що завжди вiдкуплю. Тiльки, каже, як я також ляжу – ти i до мене ходи. А я що, ходитиму, хай тiльки в нашому селi ляже. Бо другий чоловiк невiстки аж за двiстi вiсiмдесят кiлометрiв лежить, в iншiй областi. І до нього ходжу – хто ще ходитиме. Знаеш, так iнодi вертаюся поночi з кладовища, i добре стае, спокiйно, а потiм раптом думаю: а може, iм то i не треба.

– Мертвим? – перепитала Соня, але жiнка здригнулася й глянула на Соню якось розгублено, перелякано, – тут Соня зрозумiла, що сама жiнка так жодного разу й

не сказала цього слова. Усi в неi лежали, нiхто не помер.

На поворотi жiнка вийшла, Соня так i не наважилася спитати, чи е в неi хоч хтось, крiм одноi невiстки, хто поки не лежить. У самоi Сонi з мертвих був тiльки дiд. Дiд заснув у машинi й вчадiв на смерть.

Сонi тодi було шiстнадцять, i вона багато говорила про те, щоби iхати з мiста поступати вчитися, але нiколи не говорила про це серйозно: нiкого, крiм неi та мами, в дiда не було, а вiн, хоча все ще вставав щоранку робити своi армiйськi вправи, був уже кволий, капризний, все бiльше потребував чужих зусиль, очей i рук. Мама Сонина саме дiстала вiзу й багато говорила про те, щоби виiхати працювати за кордон, – але нiколи не говорила про це серйозно, бо в Сонi з дiдом нiкого, крiм неi, не було. Соня вiдвела тодi дiда в гараж – вiн дуже просився. Колись вiн проводив там цiлi днi – мастив антикорозiйкою пiддон, ладнав гачки i спiнiнги до риболовлi. Не було бiльше анi антикорозiйки, анi риболовлi, руки дiдовi безсило хапалися за рiзнi речi й тут же випускали iх, а очi сльозилися й були помережанi рожевими трiслими судинами та поцяткованi крововиливами. Дiд не здитинiв, натомiсть дедалi частiше в деталях згадував дитинство – розповiдав багато про терикони i кукурудзянi поля, серед яких вирiс, про рiдню, яка тепер розгубилася вся – i жива, i мертва. Усi iсторii незмiнно закiнчувалися словами про те, що потiм вiн пiшов на вiйну. Час уривався – про вiйну дiд не розповiдав нiколи, щось таке сигналiзувало йому з тих спогадiв, що вiн не хотiв пропускати навiть у слова – не те що в життя.

Був березень, i Соня завела авто, щоби дiд не замерз. Вона прийшла додому i напилася шипшинового напою, який дiд запарив ще зранку. Вiд того напою захотiлося спати й мрiяти, i Соня подумала прилягти на годинку.

– Я заберу дiда з гаража, – сказала мама i напилася шипшинового напою теж. Зранку вони прокинулися й побiгли за дiдом разом.

– От же ж дiд буде джвендiти, – казала мама, видихаючи на ходу бiлi хмарки, iм iз Сонею було одночасно весело та соромно вiд того, що вони отак забули дiда в гаражi. Дiд лишався розумненький i обережний по життю, сам додому би не пiшов. У гаражi було сухо, безпечно, електрику дiд провiв туди, ще коли купив машину.

– Буде джвендiти, – погоджувалася Соня. Джвендiти дiд любив понад усе.

Але дiд не злостився i не джвендiв. Із закинутою головою вiн сидiв на водiйському крiслi в заведеному «жигулi», всi вiкна були щiльно закритi. Свiтло в гаражi дiд сумлiнно вимкнув.

– Спить iще, – з полегшенням сказала мама. Дiд посмiхався, був якийсь весь розгладжений, нiби гумовий. Напевне, вiн i правда спав. До того, як учадiв. Ховали дiда перед Великоднем. Священик, якого партiйний Сонин дiд не хотiв би, пiдвивав монотонно про те, як душа перебувае – десь там перебувае, кидаеться до всiх, кричить i голосить, але нiхто ще ii не чуе, нi живi, нi мертвi, нi Бог, нi ангели, анi навiть iншi душi, якi точно там мають бути в цьому перевалочному пунктi. Сонi нiколи в життi не було так зле, як коли вона уявляла собi дiда, котрий хоче в туалет, пити, варити шипшину чи джвендiти, сiпаеться мiж усiма i лащиться до кожного, а нiхто його не бачить i не чуе, так нiби нема нiякого дiда. Сам вiн лежав у трунi в мундирi полковника, медалi з вiйни Соня з мамою чiпляли на дiда в останнiй момент, не знали, як правильно, тому вчепили як попало. Дiдовi друзi, ветерани, перешiптувалися осудливо. Дiд був маленький, менший за Соню з мамою, коли i як вiн став таким маленьким, думала Соня, згадуючи його кремезним, рухливим, голосним живим дiдом. Мертвого дiда було страшно шкода, хотiлося його пiдняти, обiйняти, пожалiти. Коли на кладовищi дали салют, для якого з вiйськовоi частини привезли накурених солдатикiв на вантажiвцi, що вiд неi могло би вчадiти цiле мiсто, i дiда стали накривати кришкою, Сонi здалося, що вiн вмощуеться з полегшенням – усе в нього вийшло, хай зi священиком i неправильно причепленими медалями, але це деталi, а за ними дiд нiколи особливо не заморочувався. Чи добре це, чи зле, думала Соня, що все так складно i ми до кiнця нiколи не знатимемо, що сталося само собою, а що – бо так було би краще, i головне – чи виннi ми в чомусь, i якщо так – то в чому саме? Врештi вона тодi вирiшила нiколи не думати, як це все насправдi вiдбулося й чому, щось пiдказувало iй, що саме так i буде правильно. Мама, правда, довго пiсля того не могла спати, так нiби вона забула когось важливого в гаражi. Вона хотiла була пити дiдове снодiйне, але бiла баночка за рецептом чомусь виявилася порожньою, хоча дiду належалося з’iсти заледве половину пiгулок за графiком, – бо вiн до всього малював графiки й вiшав iх коло вiдривного календаря на кухнi. Соня викинула графiк, i всi iншi графiки, i календар також. Анi Соня, анi мама нiколи в життi бiльше не пили шипшинового вiдвару, безсоння мамине минулося з часом саме собою, а iсторiя про забутого в гаражi дiда якось вибляклася, витрiпалася в людських переповiдках, як старий хiдник, засвiтилася дiрками i зникла й бiльше так не болiла.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить