1918. Мiсто надiй
Максим Анатолиевич Бутченко

1918 рiк. Павло Вiтко, офiцер армii УНР, мав тiльки двi любовi у своему життi: до Украiни й до дружини Ганни. Та тепер дружина далеко, а мрiя про незалежнiсть Украiни ще далi. Неймовiрними зусиллями Павловi та його бойовому товаришевi вдаеться вирватися з оточення бiльшовикiв. А тим часом «червонi» встановлюють своi порядки в Киевi. Усiх незгодних кидають за грати. Ганнi також загрожуе небезпека. Але давнiй ворог Павла, командир загону Муравйова Вiктор Примаков рятуе ii вiд безчестя. Вiн закоханий у Ганну до нестями… На полi бою невблаганна доля зiштовхне запеклих ворогiв – Павла i Вiктора. Хто вийде живим зi смертельного герцю? Чи доля дасть Ганнi шанс знову побачити Павла?

Максим Бутченко

1918

Мiсто надiй

Ця книжка написана завдяки щоденнiй пiдтримцi моеi дружини Тетяни, чий образ дуже схожий на одну з героiнь.

Також хочу висловити велику подяку редакторам Ганнi Дядченко та Івану Андрусяку

Роздiл 1

Хлопчик бiг. Кожен його рiзкий видих перетворювався на маленьку хмарку, що подiлялась на невагомi пластiвцi, якi майже миттево танули у щiльному сiчневому морозi. Інодi хлопчик озирався, вдивлявся у далину Великоi Володимирськоi вулицi, шукаючи позаду чоловiчi фiгури у зимових кожухах. Але щоразу такi спроби призводили до того, що вiн вiдхилявся вiд курсу, пiдтягуючись до двох трамвайних рейок, якi на бiлому покривалi снiгу здавалися сiрими смугами. Тодi хлопчик неодмiнно послизавсь на холодному залiзi, вкритому кригою, наче карамеллю, й безладно махав руками, щоб зберегти рiвновагу. Мимоволi можна було подумати, що такими жестами вiн когось кличе, вiдчайдушно потребуючи пiдтримки, але раптом передумуе. Хлопчик на мить зупинявся, переводячи дух, i бiг далi. На перетинi Володимирськоi з Фундуклеiвською, поруч iз готелем «Франсуа», вiн знов озирнувся, змiстився до трамвайних шляхiв, не втримався i зрештою впав неподалiк вiд чотириповерховоi будiвлi з високими, тонкими вiкнами. Пiднятися йому допомогли мiцнi чоловiчi руки. Хлопчик, знову ставши на ноги, спробував обтруситися, а тодi пiдвiв голову, щоб подякувати своему несподiваному помiчниковi. Перед ним постав середнього зросту чоловiк у двобортнiй офiцерськiй шинелi; на правому боцi мав синьо-жовту кокарду. Добротний одяг свiдчив про високий чин. Незнайомець справляв приемне враження: в’юнкi примруженi очi, тоненькi вусики, легка усмiшка.

– Чого ж ти, малий, пiд ноги не дивишся? – чоловiк заговорив першим, вивiвши хлопчика iз зацiпенiння.

– Я поспiшав… Хотiв попередити батька, – протягнув хлопчик.

– Про що ж, дозволь дiзнатися? – усмiшка зникла з обличчя незнайомця.

– Я… був на Андрiiвському… гуляв… І тут бачу: з Подолу йдуть… багато iх! Кричать… Сюди йдуть… – недоладно заговорив хлопчик.

– Зачекай-зачекай! Нiчого не розумiю. Хто йде? – запитав чоловiк.

Але вiдповiдь з’явилася сама: у глибинi вулицi почалася стрiлянина. Спалахи пострiлiв за долю секунди набрякали в повiтрi, вибухали й розлiталися навколо хвилястою луною. Стрiляли здалека, мабуть, десь бiля Десятинноi.

– Так, тiкай швидше! Нi з ким не розмовляй. Ти зрозумiв? – чоловiк трохи нахилився до хлопчика. Той завмер, хотiв був щось сказати, навiть вiдкрив рота, однак саме в цю мить гучнi вiдзвуки кулеметноi черги наповнили повiтря одноманiтним клацанням.

– Марш! Бiжи! Нi з ким! Чуеш, нi з ким! – чоловiк схопив хлопчика за плечi й трохи потрусив його, нiби хотiв таким чином позбавити малого будь-яких сумнiвiв, що зазвичай кружляють над потоками думок, наче пара. Хлопець кивнув i побiг далi, а офiцер рушив до будинку Центральноi Ради.

Вiн поспiшав. Серце вистукувало азбукою Морзе слова молитви. Тире-три крапки-тире-тире-пауза-тире-тире-крапка. Прискорений серцевий ритм iнодi збiгався з шорганням нiг, що рухаються по мерзлiй кiрцi свiжого насту i розганяють тiло по тунелю вулицi, наче кров по судинах. Уже кiлька днiв у Киевi розбухае бiльшовицьке повстання, гнiйною раною стiкаючи з «Арсеналу», Шулявки, i ось тепер – Подiл. Із середини сiчня червоногвардiйцi, бiднота й фабричнi робiтники, напханi ленiнськими листiвками та зброею, обстрiлюють житловi квартали. Що залишиться вiд республiки, якщо мiсто впаде пiд натиском червоних? Якщо Киiв вкриеться липкою темрявою бридких бiльшовицьких iдей, просочиться в’язкими словами про рiвнiсть, якi насправдi смердять злiстю? Павловi Гавриловичу Вiтку страшно було уявити, у яку вони тодi проваляться безодню. Як вiн тодi дивитиметься в очi своiй дружинi Ганнi Дмитрiвнi, з якою вони побралися десять рокiв тому i яку вiн клявся-божився оберiгати? Чоловiковi стало зле. Горло перетиснула грудка, наче камiнь-кругляк, перекрила гортань, не даючи змоги вимовити бодай кiлька втiшних фраз. Ох, пережити цi днi, пережити…

Пострiли позаду не стихали. Офiцер уже дiстався до приступок Ради, коли йому назустрiч вискочив вiйськовик iз гострою борiдкою й хвацькими вусами, завитими кiнчиками вгору. Павло Гаврилович зупинився. За вусанем тягнулося кiлька десяткiв жовнiр

в; деякi з них гримiли гвинтiвками, несучи по три-чотири одразу. Вусань, примiтивши Вiтка, помахав йому рукою:

– Павле Гавриловичу! Йдiть сюди, будьте ласкавi!

Той одразу ж пiдiйшов.

– Петре Федоровичу, бiда! З Подолу червонi йдуть!

– Чув, чув, – вусань явно поспiшав. – Зволiкати не можна, потрiбно перекрити iм прохiд, iнакше все буде скiнчено… Боже, Боже, чи залишив Ти нас?… Я вже третiй день домовляюсь iз царськими офiцерами… Щоразу одне й те саме кажу… Бiльшовики всiх знищать! Деякi офiцери погодилися прийти на пiдмогу – скоро мае бути пiдкрiплення…

– Я не знаю, чи варто сподiватися, Петре Федоровичу…

– Варто, мiй друже. Надiя завжди чогось варта…

Оддалiк знову почулася стрiлянина. Якщо уважно прислухатися, можна було розiбрати у морозному повiтрi високi ноти: бунтiвники стрiляли по вiкнах сусiднiх будинкiв, щоб розполохати людей.

Офiцери поспiшили по Володимирськiй вулицi туди, звiдки наближалася керована червоними бiднота. Республiканськi жовнiри вишикувалися у стрiй. Павло Гаврилович подивився, прикинув – усього чоловiк двадцять, ще десяток тягнеться вулицею. Вусань – давнiй приятель Вiтка, пiдполковник Болбочан, – вигукував накази, шикуючи бiйцiв. Вони стали у лiнiю, наiжачились багнетами гвинтiвок. Пiшли вперед.

Перехожi поховалися, зачувши пострiли. На безлюднiй вулицi зимовий вiтер закручував снiг у самотньому вальсi. Сонце iнодi випливало з-пiд важких попелястих хмар, i тодi низенькi горбатi кучугури бiля тротуару, освiтленi променями, надавали цьому танцю врочистого блиску, як на балу. Цей блиск обдав Павла Гавриловича хвилею спогадiв. Нiби вiн стоiть у маетку високоповажного пана Артем’ева, дивиться, як танцюють бальнi пари, розглядае красивих жiнок, що розкручуються у вирi танцювальних рухiв – так, що сукня трохи пiднiмаеться над паркетом, мов дозволяе на мить злетiти над грiшною землею. «Як же це дивно, – думав Павло Гаврилович, стискаючи гвинтiвку. – Іти, може, на вiрну смерть i думати про розваги». Вiн струснув головою, намагаючись позбутися настирливих iскор минулого, i тут Болбочан привiв його до тями. «Готуйсь!» – закричав той, пiднявши шаблю. Вiн стояв посеред шеренги, i його шабля немов роздiлила вулицю на двi рiвнi частини, з легкiстю розрiзаючи морозний простiр добре наточеним лезом.

Удалинi, бiля Золотих ворiт, виринув натовп. На перший погляд – чоловiк сто п’ятдесят. Першими iшли червоноармiйцi: в одностроi солдатiв царськоi армii, але взутi недоладно – хто в чоботи, хто у валянки, а хто в черевики. Те саме й з головними уборами – однi в офiцерських кашкетах, iншi в папахах, а дехто й просто в селянських шапках. Але незмiнно в кожного – смужка червоноi тканини. Справжнiх солдатiв було небагато, десятки три-чотири. Зате позад них юрмилася бiднота – не менше, нiж сто чоловiк. Червоноармiйцi вигукували усiлякi образи, кричали про те, що Рада – це посiпаки буржуiв, яких потрiбно повiсити на киiвських стовпах. Повстанцi помiтили республiканських офiцерiв i стишили хiд, але не зупинилися.

Усе сталося в одну мить. У когось iз подiльських червоноармiйцiв не витримали нерви, i вiн пальнув у бiк супротивника. Жовнiр праворуч вiд Вiтка впав, i одразу ж за командою Болбочана стрiй iз криками побiг на червоних. Побачивши уенерiвцiв, що бiжать iз багнетами напереваги, червонi розгубилися. Менш за все вони були готовi зустрiти озброених республiканських офiцерiв та вишколених жовнiрiв. Бiднота позаду червоноармiйцiв розрiдилася: хтось повернув назад, а хтось вiдiйшов убiк. Солдати зробили кiлька пострiлiв, а тодi теж розвернулися й дали драла. Вони кинулися за Золотi ворота, але за кiлька хвилин схаменулися, зупинились i почали вiдстрiлюватися. Республiканцi розосередилися по краях вулицi. Павло Гаврилович присiв бiля замету.

Почалася перестрiлка, яка, втiм, не давала особливих переваг жоднiй зi сторiн. Нападники зупинилися бiля готелю «Прага», намагаючись сховатися у великому шестиповерховому будинку, а офiцери iнодi перебiжками скорочували дистанцiю, але пройти далi не мали змоги – червонi пiдiгнали на возi кулемет Шварцлозе, який невiдь-як роздобули в австро-угорцiв, i просто з воза почали обстрiлювати ворога. Стояв неймовiрний гул, у якому змiшалися рiзноманiтнi звуки – дзвiн битого скла, шерхiт штукатурки, що сипалася з будiвель, стогiн поранених i останнi скрики вбитих. Болбочан лаявся, як чорт, намагався криком вiддавати накази, але скрекiт австро-угорського чудовиська зводив будь-якi спроби нанiвець.

Вiтко втиснувся у снiг. Його прикривало дерево, час вiд часу з характерним клацанням ковтаючи кулi. «Так можна пролежати цiлий день i нiчого не вдiяти», – думав Павло Гаврилович. Якоiсь митi йому раптом стало млосно й сумно, нiби весь цей бiй, вогонь, убитi – усе вiдбуваеться увi снi. Вагота розлилася по тiлу, заповнюючи душу, неначе склянку. Так хотiлось повiрити, що цi люди на снiгу, якi вiдчайдушно намагаються вiдстрiлюватися, оцей пiдполковник, який кричить, роздратований браком живоi сили для новоi атаки, оцi червоноармiйцi, сповненi лютi, – не бiль

е, нiж жахливий сон. І варто лише Павловi Гавриловичу напружитися, проникнути у прихований тунель пiдсвiдомостi, пройти темними коридорами й знайти заповiтнi вузькi дверцята, якi дозволять йому вибратися з цього злощасного сну – й усе закiнчиться! Так бувало багато разiв пiд час нiчних кошмарiв, якi прокручувалися в головi, мов сiнематограф, змушуючи рухатися рiзнi фiгури, бiгати, лякатись – i все це без жодного слова. Вiтко заплющив очi. Вiн вiдчайдушно хотiв, щоб усе закiнчилося, але марно. Стрiлянина, крики, стогони – усе це було не сном, а жахливою дiйснiстю. «А, чорт забирай!» – несподiвано для себе вигукнув Павло Гаврилович.

Вiн повернувся до бунчужного, який лежав неподалiк бiля чорного автомобiля, що його хтось так нещасливо залишив на тротуарi.

– Послухай, потрiбно iх вiдволiкти, а я пiдберуся ближче й спробую прибрати кулеметника, – прокричав Вiтко.

Бунчужний, дядько рокiв сорока з широким писком, зиркнув на Вiтка й коротко вiдповiв:

– Добре. Зробимо.

На якусь хвилину стрiлянина припинилася. Небо затягнуло пухкими хмарами. Повалив снiг, кружляючи, наче конфеттi. Здалека пролунали гарматнi пострiли; напевно, бiля заводу «Арсенал» – там теж засiли бiльшовицькi повстанцi. На мить стало нестерпно тихо. Сiре повiтря наповнилося бiлими снiговими струпами, видимiсть рiзко зменшилася, обидвi сторони принишкли, очiкуючи.

Бунчужний трохи пiдвiвся, потiм рiзко рвонув вiд автомобiля у бiк Золотоворiтського скверу. Одразу пролунала кулеметна черга, кулi зачепили авто. Посипалося лобове скло, але дядько встиг пробiгти до дерев i навiть вистрiлити зi свого «мосiна». Вiтко скористався моментом: пригнувшись, посунувся ближче до Прорiзноi. Кiлька пострiлiв змусили його лягти у снiг, але тут бунчужний, певно, повiдомив про план iншим, i всi вони почали стрiляти, намагаючись заглушити ворожий вогонь. Так тривало з пiвхвилини – цiлком достатнiй вiдтинок часу для того, щоб зробити ривок до величезноi тополi, яка росла неподалiк вiд перехрестя. Павло Гаврилович сховався за деревом, притулившись до стовбура спиною. Вiн точно знав, що за п’ять-десять секунд республiканцi перестануть стрiляти i вiн матиме якусь мить для того, щоб висунутися, прицiлитися i вразити кулеметника, який готуеться до нового вогню.

Серце шалено калатало, немов хотiло пробити дiрку в грудях. Лоб покрився потом, незважаючи на мороз. Руки, що стискали гвинтiвку, злегка тремтiли. Чи думав у той момент Павло Гаврилович про смерть? Чи боявся, що схибить? Або, ще гiрше, кулеметник замiсть того, щоб стрiляти по бунчужному, нацiлиться в нього? Чи намагався вiн запам’ятати цю мить, яка могла стати останньою в його короткому життi? Як не дивно, усе це разом блискавкою промайнуло в головi Павла Гавриловича, освiтивши на крихiтну долю секунди нерiвне поле його жахiв, розкиданих бiлими кiстками по свiдомостi. Так, вiн боявся! Боявся, що випадкова куля обiрве нитку його життя, яку розмотував Творець, i буття його буде точно вимiряне лiнiйкою завдовжки тридцять п’ять рокiв, що протягнулися через двi революцii, одну вiйну i двi-три нездiйсненнi мрii, якi зародилися в нього, коли вiн ще був кадетом у Киiвському кадетському корпусi. Боявся, що все це перетвориться на нiщоту, стане товстим шаром пилу, який укрие його могилу посушливим лiтом. І кiстки жахiв у цей момент не були для Павла Гавриловича просто метафорою, бо гола кiстка – це i е втiлена у фiзичнiй формi смерть.

Але боявся Вiтко три секунди – саме стiльки йому було потрiбно часу для того, щоб подолати страх, пiдвестися, висунутися з-за кострубатоi кори дерева й вистрiлити в кулеметника. Гучний звук пострiлу збiгся зi ще одним гуком, який пролунав iз протилежного боку. Цi два звуки схрестилися десь посерединi, а потiм помчали в рiзнi боки, стрiмко пронизуючи морозяне повiтря, доки не досягли мети: з дикою, жахливою пристрастю в людську плоть встромилися кулi. Кулеметник упав на воза, убитий наповал, але тiеi само митi Павло Гаврилович зиркнув лiворуч, обм’як i теж упав на снiгове простирадло. Червона пляма просочилася крiзь шинель i забарвлювала снiг. Тим часом республiканцi атакували, гучними голосами наповнюючи вулицю й перетворюючи колишню тишу в переплетення звукових смуг, що зв’язувались у мiцний вузол единого крику: «Слава!»

Жовте свiтло лампи у спальнi скидалося на лiтне сонце. Якщо прижмуритися, можна було роздiлити штучне лимонне сяйво електричноi лампочки i вiдсвiти червоного абажура. Але хто дивився широко розплющеними очима, той здатен був побачити лише золотисту iз легкою червоною скоринкою кулю, невiдомо ким пiдвiшену просто посеред спальнi. Здавалось, куля ось-ось обiрветься, впаде на пiдлогу, пропалить дошки, провалиться в пiдвал будiвлi на Олександрiвськiй вулицi, що неподалiк вiд Марiiнського парку, а вiдтак вгрузне в чорнi скиби киiвськоi землi, вiдокремлюючи верхнiй шар вiд глини, пiску й тонкого щебеню, щоб проникнути в глибини – туди, де покояться мерцi, адже тiльки вони знають правду про життя…

Павло Гаврилович вiдпочивав на лiжку, вкритий теплою ковдр

ю. Нiкого поруч не було. На столику – лiки, спирт, бинти. Чай охолов. Годинник вiдмiрював час своiм ритмiчним цокотом, схожим на погойдування тiла шамана, що входить у транс: про такого шамана чотири роки тому розповiдав пан Артем’ев, який тодi щойно приiхав iз Пiвночi. Плече поболювало. Куля зачепила м’язи лiвоi руки, розiрвала зв’язки, зруйнувавши еластичну тканину трицепсу, й полетiла геть. Пiсля того, як бiльшовикiв вiдiгнали, Болбочан пiдбiг до Вiтка, пiдвiв друга, наполягав, щоб його поклали до шпиталю, але Павло Гаврилович м’яко вiдмовив своему давньому приятелевi. Рана неглибока, можна вiдлежатися вдома, так i Ганнi Дмитрiвнi буде спокiйнiше, адже тодi вона зможе бачити його щодня. Не варто дарма запалювати жiночий неспокiй, а це неодмiнно станеться, коли червонi знов обстрiлюватимуть лiкарнянi палати. Хiрург зашив рану, офiцера доставили додому, допомогли пiднятися на другий поверх i завели у квартиру. Дружина, побачивши пораненого чоловiка, втратила рiвновагу, опустилася на стiлець, i лише звичайний, рiвний голос Павла Гавриловича, який повiдомив iй, що поранення не смертельне i все швидко загоiться, зберiг ii притомною.

Уночi поранений спав неспокiйно. Рука болiла по всiй довжинi, а iнодi бiль вiддавав навiть у плече. Коли ж Павло Гаврилович прокинувся, лампа горiла жовтим свiтлом i поруч нiкого не було. Але дверi майже одразу вiдчинилися, i в кiмнатi з’явилася Ганна Дмитрiвна. На ii трохи витягнутому обличчi – з прямим носом, тонкими губами i високим чолом – застигла маска смутку. Блакитнi очi спухли вiд слiз, тоненькi лiнii зморщок, подiбно до польових стежок, розрiзали гладкий степ ii нiжноi шкiри. Вона зайшла тихесенько, не маючи намiру розбудити хворого.

– Ганнусю, я не сплю, – трохи хрипкувато мовив Павло.

– О, як добре! Треба рану обмити, я а все боялася тебе розбудити, – миттево вiдповiла дружина, вносячи велику миску з теплою водою.

Вона пройшла до столу, поставила миску, попросила чоловiка пiднятися. Вiдтак розмотала бинти, що просякли кров’ю i перетворилися на червону ганчiрку. Оголила смужку рани, яка розкрилася, роздiлилася на двi частини, наче мушля, показуючи всю жахливу структуру людськоi плотi.

– Може, покликали б Наталiю Іванiвну, сестру милосердя? Не гидко тобi дивитись на… все це? – Павло намагався бути чемним, ретельно пiдбираючи слова.

– Та нiчого, сама впораюся. Цiлий рiк була у вiйськовому госпiталi й не таке бачила, то невже своему чоловiку не допоможу? – трохи невпевнено сказала Ганна.

Було помiтно, як вона переймаеться i по руках пробiгае легке тремтiння, а шкiра вкриваеться дрiбним потом. Однак жiнка протерла рану вологим бинтом, обробила шви i особливо акуратно – розчервонiлу аж до бурого кольору смугу рани. Тодi замотала все чистими бинтами й прикрила сорочкою.

– Посидь зi мною, – попросив Павло, намагаючись дотягнутися до жiнки здоровою рукою.

Ганна Дмитрiвна сiла поруч на лiжко, провiвши довгими пальцями по спантеличеному обличчю чоловiка.

– Я не спала майже цiлу нiч.

– Бачу, знову мучиш себе?

– А що робити? Сама лише думка, що ти опинився до смертi ближче, нiж за всi попереднi роки, змушуе мене тремтiти.

– Ну, це не зовсiм так. Ось на Пiвденно-Захiдному фронтi, де командував Шостим пiхотним Ладозьким полком…

– Не треба, Павлику. Я знаю, що ти зараз почнеш гороiжитися.

Обличчя Ганни Дмитрiвни посумнiло. Ганна заплакала. Схилила голову, а Павло Гаврилович пригорнувся до неi й нiжно гладив худу, грацiйну спину дружини.

– Годi тобi… Годi… Живий… Живий!..

– А що, якби… Павлику, ти не уявляеш… Менi боляче вiд самоi думки… Побачити тебе… У трунi… Могилi…

– Ну ж бо! Чого ти надумала таке говорити? Живий, я живий!

Кiлька хвилин вони мовчки сидiли. Ганна Дмитрiвна тихо схлипувала, немов намагалася уникнути тишi, яка iй здавалася подiбною до могильноi. Павло Гаврилович гладив жiночi плечi, не розумiючи, як позбавити кохану вiд важкоi туги, що накривала ii так часто в цi непевнi роки.

– Коли це закiнчиться, Павлику? Коли? – Ганна вирiшила остаточно здолати тишу, тому заговорила, щоб почути бодай не чужу, а свою мову, адже саме вимовленi слова i е вогниками життя.

– Швидко, люба. Швидко.

– Ти так говорив ще рiк тому.

– Я знаю. Знаю…

Тут iз вiдчинених дверей почувся стогiн матiнки Ганни Дмитрiвни, яка ось уже пiвроку лежала, поринувши у невiдомi глибини старечоi хвороби, що не тiльки пiдкосила ii, а й створила провали у пам’ятi, подiбнi до чорноi безоднi. Бiдна старенька опинялась у темрявi свого минулого, яке вона насилу роздивлялася, сприймаючи колишнi подii нiби на дотик, i не впiзнавала iх. Так само, як не впiзнавала iнодi дочку Ганну, едину свою дитину, що вижила пiсля трьох невдалих вагiтностей. У кiмнатi, заставленiй старими речами i завiшенiй блiдими чорно-бiлими фотокартками, старенька лежала й дивилася на потрiсканий портрет пiдтягнутого i ще молодого лейб-гвардii штабс-капiтана. Інодi вона впiзнавала у ньому свого чоловiка, iз яким прожила багато рокiв i який помер у 1913 роцi, за дев’ять мiсяцiв

до вiйни i всiх лих; вiн спочив вiд старостi, у ваннi спокiйного духу, задоволений плином свого життя. Але частiше старенька дивилася на портрет байдужим i страшним поглядом.

Ось i зараз вона знову поринула в безоднi несвiдомого, не пам’ятаючи, анi хто вона, нi де перебувае, нi хто за нею доглядае. Втiм, це безпам’ятство не тамувало бiль, який, подiбно до електрики, проникав у сухожилля жiнки i завдавав старенькiй гiрких страждань. Жоден лiкар не змiг визначити причину ii хвороби, не збагнув, що призводить до болю, тому все списували на втому людського органiзму, який, мовляв, до сiмдесяти п’яти рокiв виснажуе своi внутрiшнi джерела i зсихаеться, як зморщуеться яблуко пiсля посушливого сезону.

Ганна Дмитрiвна почула стогiн, пiдвела голову до Павла, торкнулась його неголеноi щоки.

– Пiду подивлюсь, як там матiнка.

– Добре. Я буду чекати тебе тут, – спробував пожартувати Павло Гаврилович.

Легка усмiшка торкнулась ii вуст:

– Авжеж, спробуй не залишати свiй пост, – спокiй освiтив ii красивi блакитнi очi.

Павло Гаврилович вiдкинувся на подушку. Вiн дивився на стелю, по якiй повiльно повзли темно-помаранчевi тiнi, якi вiдкидав абажур лампи. Думки зiжмакались, перетворилися на зiм’ятий аркуш, де годi було прочитати жодного рядка. Хвиля почуттiв нахлинула на офiцера, але так i не змогла розбурхати його холодний розум. Останнi мiсяцi мов заморозили його, змусили дивитися на подii крижаним поглядом, iнодi перетворюючи все в нерухому скульптуру. За що боротися? За якi iдеi? Як йому дiяти? Вiн поки що не знав вiдповiдей на цi питання, умовляючи себе, що насамперед необхiдно захистити сiм’ю. Павло Гаврилович Вiтко лежав, накритий ковдрою. Бiль у передплiччi стихав, i вiн сповзав у сон, у свiт непояснених зображень, якi е для свiдомостi короткою п’есою без оголошення автора, вступу та фiналу. Але за мить до того, як заснути, вiн почув два глухi гарматнi пострiли, вочевидь вiд заводу «Арсенал», де дислокувалося кiлька сотень робiтникiв та червоноармiйцiв, якi надумали вбивати всiх заради бiльшовицького блага.

Роздiл 2

– А наступного дня людиська з Подолу, що iх знов пiдбивали червонi, вдерлися на Хрещатик. Ось тодi я й подумав: що ж це за iдеi вбивають у iхнi голови червонi, що голота втрачае здоровий глузд? Що це за бiсiвство? Тьху!

На стiльцi перед Вiтком сидiв його давнiй, ще з тридцять шостоi бригади, де вони служили у 1915 роцi, приятель Морозов. То був кремезний чоловiк iз рiзкими, наче поспiхом виведеними рисами обличчя. Його великий нiс видiлявся на огряднiй фiзii, дебелi руки стискали чарку з горiлкою, яку Морозов намагався допити, але щоразу знаходив подробицi, що iх треба було розповiсти просто зараз, тому вiн лише рухав рукою з чаркою, наче поршнем. Горiлка плескалась у чарцi подiбно до збентеженого духу самого Морозова.

– Оце тебе поранило, дай Боже пам’ятi, шiстнадцятого сiчня, то голота, значить, полiзла сiмнадцятого. От, ти ж ба, чортiвня, як згадаю, аж моторошно!.. Так от, вiдстрiлюемось ми, i я собi думаю: кiнець украiнськiй владi, задавлять нас цi червонопикi… Але ж тут двiстi хлопцiв iз Гордiенкiвського полку пiдiйшли… Господи ти Боже, не заплющилися очi Твоi!.. Погнали цих червоних, аж дим за ними курився!

Павло Гаврилович слухав мовчки, не вiдводячи очей вiд спiвбесiдника, лише iнодi похитуючи головою. Уже п’ятий день поспiль вiн сидiв у квартирi, прислухаючись до вуличноi стрiлянини, рвався до вiйськового вiдомства, але Ганна Дмитрiвна щоразу вмовляла його зачекати ще день. Стискаючи серце, вiн погоджувався, трохи пiдводячи лiву, поранену руку, щоб зрозумiти, чи можна ii використовувати в бою, але тут-таки нахлинав бiль, хвилi якого перекочувались по м’язах, спадаючи десь за кiстку i ллючись у передплiччя – рана досi завдавала чимало клопоту. Але тепер серце Павла Гавриловича закипало, у ньому бурлила рiдина роздумiв, пiдiгрiта вродженим вогнем справедливостi. Це вiдчуття Вiтко успадкував вiд батька. Той був помiщиком iз невеличким маетком у Таращi пiд Киевом. Саме батько наполiг, щоб син пiшов в армiю. Вiддав Павла до кадетського, а згодом – до Киiвського пiхотного юнкерського училища. Там свiтогляд Павла Гавриловича вияскравився – вiн часто розповiдав про це батьковi, коли вони вечеряли в рiдному маетку. «Є люди, яким треба руйнувати, така iхня природа, а я думаю, що блаженнi тi, хто творить, адже у твореннi можна пiзнати велич самого Творця», – так казав вiн, тодi ще юнак. І так само казав уже дорослий – щоб нiколи цих слiв не зректися. Батько вiдповiдав, що можна втратити багатство, стати банкрутом; можна захворiти i бути прикутим до лiжка; можна пiти зi служби, стати вiдлюдником, але все це повернеться – грошi накопичаться, здоров’я вiдновиться, кар’ера пiде вгору. «Тiльки, сину мiй, запам’ятай, що честь втрачають раз i назавжди. Це як дiва може зватися дiвою до першоi ночi. Спаплюжена честь – це клеймо, як-от прокльон i чари, позбутися яких нiяк неможливо», – пояснював батько.

Павло Гаврилович не просто запам’ятав – вiн просочився цими словами, мо

елеем. Бувало, повторював iх у найтемнiшi митi, коли не знав, як учинити. Ось i зараз Морозов барвисто розповiдав про подii останнiх днiв, а котел душi Вiтка кипiв, жар посилювався.

– А вiдтак, коли робiтники розбiглися з «Арсеналу», залишилося там людей лише кiлька сотень. А все тому, що Петлюра пiдiйшов зi своiми гайдамаками Слобiдського коша. Дев’ятсот чоловiк та дев’ять гармат. Зробили вони пролом у стiнi заводу й атакували. Кажуть, Петлюра першим бiг в атацi, як той таран. «Слава Украiнi» кричали й увiрвалися просто на заводський двiр. Другою колоною йшов колишнiй царський полковник Петров, а третiй… як у бiса його? А, Блаватний! Майже сотня наших полягла. А до того ще сотня. І ще… а поранених безлiч… До чого ж це все? До чого…

Тут Морозов зупинився. Вiн нарештi згадав, що у руцi в нього чарка з горiлкою, проковтнув оковиту i глибоко видихнув. А тодi наче згас, поринувши у потоки своiх думок, як задушливого киiвського лiта поринають у прохолодний Днiпро. Так вони й сидiли – двое дорослих чоловiкiв, якi своiм мовчанням створювали безлiч сенсiв, бiльше, нiж приховують швидкоплиннi фрази.

Наступного дня, 22 сiчня, о дев’ятiй ранку Вiтко одягнувся, накинув френч, приготував чоботи. Дружина принесла шинель, яку вона акуратно пiдшила.

– Знаеш, Павлику, про що я думаю останнiми днями?

– То просвiти!

Павло Гаврилович збирався й позирав на дружину, котра стояла бiля входу до кiмнати, коло вазонiв, якi старанно вирощувала, пильнувала взимку, хвилюючись за кожну пелюстку, а влiтку виставляла на балкон, i той потопав у зеленi, мов казковий палац. Ось i тепер Ганна Дмитрiвна одним пальчиком гладила широкий листок, неначе благала його пiдтримки.

– Я пригадую день весiлля, який вiн був короткий; i цiлий ранок лив дощ, лупив грiм. Менi здавалося, що ось вийдемо ми зараз на службу до Андрiiвськоi вiнчатися, ударить блискавка i вб’е нас на мiсцi, – жiнка зробила паузу, нервово стискаючи руки.

– От же ж дурницi ти верзеш! Коли це тобi встигло спасти на думку? – Павло Гаврилович усмiхнувся, приводячи до ладу волосся перед дзеркалом.

– …А ти тодi наче думки моi похмурi побачив, обiйняв мене – буквально на мить! І тодi я ясно вiдчула твiй запах. Не той, що вiд парфумiв, а той, що справжнiй, такий приемний – запах тiла людини, запах мого чоловiка. І заспокоiлась! – Ганна договорила й подивилась на Павла.

Той уже не всмiхався, а пiдiйшов до неi. Так дивно – стiльки рокiв вони разом, а вона вперше згадуе той день. Адже вiн справдi мiг згинути у прiрвi пам’ятi, але ж нi! Пам’ятае, наче то було вчора.

– Рiдненька моя, любий мiй друже, якби ж то можна було казати слова нiжностi й не повторюватися, то я б казав iх цiлий день, – вiн узяв ii долонi в своi, пестив тонку жiночу шкiру, наче прагнув роздивитися невидимi потоки почуттiв, що проносяться пiд нею, приносячи страждання i щастя водночас.

– Я знаю, знаю, Павлику. Ти знову скажеш, що я занадто багато читаю романiв i дивлюся на свiт так, наче вiн пофарбований у один-единий колiр… Але невже немае способу все закiнчити? Твою службу, обов’язки, сьогоднiшнiй вихiд? – вона розпитувала, спотикаючись на словах.

– Може, й можна. Але я ще не знаю, як. Менi треба йти. Розумiеш? Треба, – Павло Гаврилович сказав це, знаючи, що не втiшить дружину, адже вона часто виходила з себе, як тiльки може це робити людина водночас замкнена й збентежена.

На ii тендiтних плечах лежали не лише турботи про чоловiка та безпорадну матiр, а й про ледащого кузена, що мешкав на Печерську й регулярно бував у них вдома. Цей тягар зробив Ганну Дмитрiвну вразливою i суперечливою. Внутрiшнi суперечки жiнки, своею чергою, призводили до сварок мiж подружжям. Вони вiдбувалися стиха, упiвголоса, у зачиненiй кiмнатi, щоб не мучити стару матiр, та все-таки чоловiк i дружина кiлька разiв на рiк серйозно сварилися. Тож Павло Гаврилович страшенно переймався тим, щоб ранкова розмова не спричинилася до чергового з таких скандалiв, тому нiжно притиснув до себе дружину, намагаючись не виказати своiх страхiв. Ганна Дмитрiвна кивнула, покiрно обняла чоловiка й завмерла.

За кiлька хвилин Вiтко вийшов з дому, маючи намiр дiстатися до своеi вiйськовоi частини. Хоча де вона зараз перебувае – навiть не уявляв. Небо, затягнуте молочними хмарами, щiльно нависало над схилами мiста. У зимовi мiсяцi здавалося, що Киiв ближче до небес, нiж завжди: адже пухнастий бiлий покрив на поверхнi землi зливався з суцiльною молочною пiною вгорi, i тодi здавалося, що мiсто мов зависло мiж небом та землею. Може, це i е той жаданий небесний Єрусалим, який мае постати в останнi днi?… Так чи iнакше виявилося, що саме Киiв i е те останне, що вiддiляло минуле вiд майбутнього. У Петербурзi й Москвi вже постало зовсiм iнше життя, пофарбоване у бiльшовицькi кольори, але на киiвських схилах ще можна було почути правильну, не спаплюжену абревiатурами росiйську вiд капiталiста, який утiк вiд революцiйноi навали; можна було зустрiти славного бойового товариша, з котрим служив на початку Першоi свiтовоi; побачити украiнцi

, якi так довго мрiяли про свою державу й тепер намагаються ii втримати. Якщо минуле – свiтло, а майбутне – пiтьма, то киiвська сучаснiсть – похмурий день. Дивно, але шматочок Украiнськоi Народноi Республiки, яка контролювала лише крихiтну частину Киiвщини, маленькi повiти Волинськоi та Подiльськоi губернiй, стали втiленням надii, призначеноi продовжити сьогодення. Якщо республiка впаде, то повернення вже не буде.

Саме з такими думками спускався вранцi Вiтко по Олександрiвськiй вулицi. Вiн оминув Царський сад, вийшов до Царськоi площi й ахнув – усюди слiди боiв. Перевернутi вози, убитий кiнь, iз десяток трупiв, що лежать у рiзноманiтних позах. Робiтники, червоноармiйцi, вiльнi козаки – усе змiшалося. Мiцний мороз скував загиблих незримими кайданами, зупинивши останнiй рух, але зберiгши переляканий погляд, спрямований далеко за межi площi, вулицi, мiста, у щось не фiзичне i водночас страшне: туди, де починаеться вiчнiсть.

Павло Гаврилович поспiшив у вiйськове мiнiстерство, де, як виявилося, засiдала Центральна Рада, ховаючись вiд погромiв. У коридорi вiн зустрiв того-таки Морозова, який голосно i схвильовано доводив щось молодому ройовому, що приречено стояв бiля фарбованоi синьоi стiни i був помiтно схвильований. Молоденький офiцер намагався щось сказати, але розсерджений Морозов знову рухав кулаком, пiднiмаючи його i рiзко опускаючи, немов намагався поставити наголос на особливо важливому складi.

– Що сталося, дозвольте дiзнатися? – Вiтко пiдiйшов до них, щоб розпитати про останнi подii, а заодно й врятувати переляканого ройового.

– Що?! Що?! Воювати треба! А нема кому! – розпалився ще дужче Морозов.

– Що сталося, дозвольте дiзнатися? – повторно запитав Павло Гаврилович, знаючи запальний i сумбурний характер приятеля.

Зрештою розмiрений голос Вiтка справдi трохи заспокоiв Морозова.

– Рада уклала мир iз нiмцями. Цей гад Муравйов з Червоною армiею на пiдступах до Киева. Нас лише кiлька тисяч, бiльшовики наступають з трьох бокiв, а ось пан ройовий боiться йти на Ланцюговий мiст, мовляв, людей замало, – проторохтiв Морозов i стих, немов у нього закiнчилися слова-патрони.

Кiлька секунд нiхто не мiг вимовити анi слова. Повз них пройшов заступник мiнiстра Жуковський. Вiдтак – Винниченко з есером Голубовичем, якi голосно обговорювали, чи потрiбно вже зараз думати про евакуацiю. Пройшли ще якiсь добродii. Потiм звiдкись з’явився невiдомий хлопчик у великому кожусi, ще вкритому з вулицi снiгом, через що малий був схожий на гнома, який заблукав у свiтi велетнiв. Вiтко глянув на хлопчика i видихнув.

– Я зберу людей. Мабуть, робити це потрiбно термiново.

Морозов хотiв був сказати, що не личить курiнному про це дбати, але повiтря було стиснуте передчуттям лиха, i простiр наче зменшився в розмiрах. У той день украiнськi офiцери, колишнi царськi солдати, гайдамаки, козаки, жменька юнкерiв – усi опинилися в цьому стислому просторi, де безлiч кутiв i немае жодного виходу. Тому Морозов змовчав, як змовчав i молоденький рожевощокий ройовий. Вони подивилися на Вiтка, даючи знати, що згоднi йти слiдом за ним.

Щойно в церквах закiнчилася вiдправа, червонi почали обстрiлювати Киiв. Глухi стогони гармат, виставлених з боку Слобiдки, лунали на одному березi Днiпра, а вiдгукувалися на iншому. Це скидалося на перекличку, i кожен новий звук видавався все страшнiшим. Вибухи лунали неподалiк вiд Лаври, засвiдчуючи, що почався ще один етап вiйськових дiй. Мешканцi поховалися, сподiваючись, що товщина цегляних стiн i бляшаних дахiв убереже iх вiд вибуховоi хвилi.

Павло Гаврилович поспiлкувався з Болбочаном, який складав список вiрних республiцi офiцерiв. Тодi пiшов на другий поверх до Сiкевича, просив п’ять десяткiв бiйцiв. Той в оточеннi трьох офiцерiв нависав над картою мiста. Потрiбно було вiдправити жовнiрiв у бiк Подолу, на дальнiй Залiзничний мiст i на ближнiй Ланцюговий. Крiм цього, приготуватися до оборони вулиць, розставити вартових по периметру, охороняти вокзал. У 450-тисячному мiстi половина озброених полкiв дотримувалася нейтралiтету i не втручалася анi в справи червоних, анi в справи жовто-блакитних. Бiльшiсть колишнiх царських офiцерiв сприймала те, що вiдбуваеться, за принципом «моя хата скраю» i лише спостерiгала, чим усе закiнчиться. Здавалося, що мiсто спорожнiло й жодноi живоi душi в ньому не залишилося, крiм кiлькох сотень хоробрих, що були готовi пiдняти свiй прапор.

До кiмнати вбiг захеканий Петлюра. На лiвому рукавi френча було видно тризуб, також привертали увагу великi гудзики iз зображенням украiнського герба. Павло Гаврилович доповiв про ситуацiю, зокрема – як мало тих, хто готовий вийти битися на днiпровськi схили. Петлюра сконцентрувався на мапi, водив по нiй пальцем, навiть щось тихо шепотiв. Згодом пiдвiв очi на Вiтка, зiтхнув. Його правильне обличчя з рiвним пiдборiддям, ледь помiтними вилицями на худорлявому обличчi й прямим носом виглядало напрочуд умиротвореним. У якусь мить Павлу Гавриловичу здалося, що Петлюра чи то байдужий до того, що вiдбуваеться, чи глибока в

ра обплела корiнням його серце, проникла у найпотаемнiшi куточки душi, туди, куди не дiстане ревiння гармат i галас червоних. Утiм, вiру й нерозсудливiсть часто плутають, – вирiшив Вiтко, не до кiнця розумiючи реакцiю Петлюри.

– Якщо ви гадаете, що це кiнець, то помиляетеся, – сказав Петлюра, помiтивши осудливий погляд Павла Гавриловича.

– Тодi що це?! – не витримав урештi Вiтко.

– Це просто черговий день боротьби, – вiдповiв Петлюра, знову схилившись до мапи.

Павло Гаврилович подумав, що вiн теж борець; вiн теж готовий кинутись у полум’я, тому що не може вiдсиджуватися в окопах; вiн теж воiн, – але де та нитка сенсу, яка утримае все на вазi? Якесь важке, свинцеве вiдчуття з’явилося у його грудях, немов весь цей потiк думок матерiалiзувався в металi, а тепер охолонув i тиснув на серце. Так, вiн не боягуз, але чи варто боротися, коли ставка в грi – сила-силенна людських життiв i цiлком реально програтися вщент? Де знайти мотиви, достатнi для того, щоб переважити звичайну математику: ворогiв – тьма, а iх – мало? Тут Петлюра, неначе зрозумiвши, що напружене мовчання заважае справi, пiдняв голову вiд мапи.

– Ось якщо я зараз скажу, панове, то не помилюсь. Ви гадаете, що я не боюся? Нi, ще й як боюся! Гадаете, що не боюся завтрашнього дня? Ох, як боюся! Чи сумнiваюсь я у своiх силах? Ще й як! Проте знаю: якщо пiддамся немiчностi й жаху, то не буде кому воювати. Моя вiйна не руйнуе, а творить – ту Украiну, яку хочуть у мене забрати. Я просто… Я просто не можу iнакше!

Ситуацiя була така складна, що офiцери мовчки вислухали Петлюру, який на останнiх фразах утратив самовладання i став схожий на звичайного собi чоловiка: у його очах хвилювалося море страху, голос затремтiв, а обличчя перекосила гримаса болю. Несподiвано для себе Вiтко пiдвищив голос:

– Я згоден. Ще не розумiю, чому, але згоден. І нехай буде, як буде!

Петлюра ледь усмiхнувся йому у вiдповiдь, а Мозоров легенько штовхнув у плече, мовляв, друже, он як тебе пройняло. Вони ще поговорили близько години й урештi вирiшили видiлити кiлька десяткiв петлюрiвських гайдамакiв, найбiльш боездатних бiйцiв, i на чолi з Павлом Гавриловичем спорядити двiстi п’ятдесят чоловiк на оборону Ланцюгового. Коли украiнськi офiцери розходилися, темна рiдина вечора вже хлюпотiла за вiкном, фарбуючи в димчастi барви невисокi будiвлi, жилавi дерева, худi стовпи та випадкових перехожих. Цi останнi боязко пропливали пустельними похмурими проспектами, мов риби в темрявi, готовi за найменшоi небезпеки пiрнути у глибину провулка й сховатися у мулистих сутiнках пiдворiття.

Павло Гаврилович поквапився за мiсто, щоб устигнути обладнати мiсця захисту. Тонкою цiвкою до Ланцюгового мосту стiкалися солдати, тягнули кулемети, несли набоi. Пiдганяли вози, рубали дерева, щоб наставити частокiл. Мовчазнi, втомленi, вони наполегливо працювали аж до опiвночi, боячись швидкого нападу. Ця нiч – останне, що вiддiляло iх вiд великоi вiйни.

У той само час до Днiпра з протилежного, слобiдського боку пiдiйшов чоловiк у чорному. Вiн став так близько до пiщаноi лiнii берега, що дрiбнi рiчковi хвилi покiрно лизали його ретельно начищенi чоботи, крижаний вiтер пристрасно цiлував у гладко виголенi щоки, холод намагався заморозити рiвнi вуса, дбайливо постриженi сьогоднi вранцi. Гострi, злi очi впилися у ледь помiтнi похилi обриси Киева, котрi зимового вечора можна було розгледiти в сiрому сяйвi мiсяця. Перед чоловiком лежало не просто мiсто, поселення або точка огляду – там, на вершинi семи пагорбiв, височiла батькiвщина новоi росiйськоi iмперii, яку вiн мав намiр вiдродити, нехай i пiд червоними стягами. Чоловiк марив вiдновленням iмперського порядку: зiбрати всi народи, якi вважають, що у них е право вибору. Якi украiнцi? Яка У.Н.Р. [1 - Тогочасне написання (Прим. ред.)]? Мiф усе це, омана для нестiйких умiв. Лише суворий порядок пiд керiвництвом Москви – ось справжня мета. Чорний чоловiк довго й непорушно роздивлявся далеке мiсто, доки позад нього червонi командири не почали хухати в долонi, рятуючись вiд холоду й проклинаючи цю чортову зиму, похiд i буржуiв. Тодi з гурту командирiв виокремився найхоробрiший, худорлявий i високий. Вiн жваво пiдiйшов до чоловiка на березi.

– Товаришу комдив, дозвольте звернутися. Є повiдомлення розвiдки, якi вимагають вашоi уваги. Нам час виступати.

Рiзкий голос худорлявого зрушив чорний силует. Комдив здригнувся, а тодi, не обертаючись, коротко вiдповiв:

– Справдi час. Дiйте. Тiльки рано-вранцi, так надiйнiше.

Худий командир бадьоро погодився i пiшов геть, ведучи за собою iнших. На холодному пiску залишився весь у чорному Михайло Артемович Муравйов, ранiше – капiтан росiйськоi армii, а нинi – командувач групи бiльшовицьких вiйськ на киiвському напрямку. Мороз дедалi мiцнiшав. Навкруги було так тихо, що кожен хрускiт iз протилежного боку Днiпра, здавалося, долiтав сюди, до нiг Муравйова. Там, на правому березi, пораються, готуються, бояться. Ну й нехай, тим солодшою стане перемога, гучнiшим – трiумф. Нiщо не може стримати хiд семитис

чноi Червоноi армii, що майже дiсталася до своеi цiлi.

Нарештi комдив теж вiдчув, що змерз. Пiдняв голову до тьмяних зiрок, заволочених туманною плiвкою хмар, i щодуху закричав – диким голосом, схожим одночасно на рик тигра, вовка й гiени, – мов намагався розiрвати приголомшливе мовчання високих небес.

Роздiл 3

– Подавай! Подавай! – захриплий Морозов кричав на свого пiдручного, який загубив кiнець кулеметноi стрiчки. Сотнi куль рiзали повiтря на дрiбнi смужки, кришили на мiльйони шматочкiв. На широкому Миколаiвському ланцюговому мосту вже четверту годину кипiв бiй. У третiй арцi, що майже посерединi, прикриваючись стiною зi спиляних на схилах пагорба дерев, засiли захисники Киева. Снiг обсипався з гiлок i притрушував барикаду, наче борошном. Ящики i мiшки з землею прикривали низ споруди. Стрiлянина велася з обох бокiв. Гуркiт стояв шалений. Червонi вже кiлька разiв намагалися штурмувати мiст, кидаючи пiхоту пiд щiльний вогонь кулемета «Максим», яким добре орудував Морозов, – його гучнi прокльони чутно було за кiлометр. Обстрiлювати мiст iз гармат не наважувалися – нiхто не бажав його зруйнувати. Тому дiяли у старий, дiдiвський спосiб: пiхотними атаками до плетеноi огорожi. Але навiть якби бiльшовики прорвалися крiзь першу перешкоду, за нею була ще одна. Просто на початку мосту, неподалiк вiд каплицi, що здiймала своi банi до низького неба, зводилася третя барикада, з якоi стирчало дуло ще одного «Максима» – другого й останнього, який був у розпорядженнi украiнцiв. Павло Гаврилович метався мiж двох барикад, пiдганяв жовнiрiв, якi зводили третю. Часу не вистачало, а бiйцi Муравйова люто накидалися на украiнських бiйцiв, намагаючись дiстати кулеметника. Вони спорудили щити з мертвих тiл своiх товаришiв, стрiляли i намагалися перемiститися ближче до третьоi арки. Тому iнодi з десяток гайдамакiв робили вилазки i з гучним криком обрушували на голови червоноармiйцiв драгунськi та козацькi шашки, проламуючи черепи, повнi комунiстичних iдей. Такi контратаки не минали без жертв серед киiвських оборонцiв, i вони пiд прикриттям кулемета витягали поранених, якi стогнали або голосно кричали. Тодi до них з правого боку моста пiдганяли вiз, вантажили поранених i вiдвозили до киiвського вiйськового шпиталю.

Ближче до вечора украiнцi вiдбили три атаки, не дозволивши вороговi досягти такого бажаного правого берега Днiпра. Павло Гаврилович сидiв бiля величезного вогнища, яке палахкотiло на спуску до мосту. Поруч хропiв утомлений пiдсотенний Морозов, накритий трьома шинелями. Часом вiн бурмотiв щось крiзь сон, складаючи слова у довiльному порядку, лаючись i матюкаючи бiльшовикiв на всi заставки. Вiтко поглядав на товариша i вслухався у перестрiлки, що час вiд часу спалахували на мосту. Вартовi змiнювалися, охороняючи третю арку, а решта воякiв уже доробила другу барикаду, залишивши лише мiсце для проiзду возiв, i палила багаття. Рожеве полум’я залюбки пожирало стовбури акацiй, зрубаних недавно: тi спочатку випускали щiльний дим, а вiдтак вкривалися вогняними хвилями.

На вогник пiдiйшов хлопець. Павло Гаврилович придивився – та це ж ройовий, якого так лаяв учора Морозов!

– Сiдай, не бiйся, – сказав Вiтко, махнувши у бiк вiльного мiсця коло себе.

Ройовий сiв i простягнув руки до багаття. Його майже дитяче обличчя розфарбувала у рожевий колiр здорова кров. Тонкi пальцi виказували в ройовому сина шляхетного роду, що вчився у юнкерському закладi. На правому рукавi видно було нашивну вiдзнаку – один шеврон-трикутник. Отже, командир рою – друге пiсля козака звання. Хлопець тихенько кхекав, щулячись вiд сiчневого холоду.

– Як тебе звати? – запитав його Павло Гаврилович, пiдкидаючи дров у багаття.

– Петро. Петро Іванович Дорошенко, – назвався той i чомусь залився вже не рожевим, а червоним.

– Ти диви, як офiцiйно. Ну, будь здоровий, Петре Івановичу, – всмiхнувся Вiтко.

– Буду, – раптом вiдповiв Дорошенко.

– Звiдки родом?

– Мiсцевий я, киiвський.

– А, то знаеш тут усi околицi.

– Так, ми з хлопцями по цих схилах гуляли. Он там е прохiд помiж дерев, на санках каталися.

Петро сказав це i раптом замовк, засоромився, що пан курiнний засмiе його, бо малий вiн ще для вiйни, незрiлий для битв i занадто юний, аби розглядати глумливо пику смертi.

– Цiкаво, цiкаво. А товаришi твоi де?

– Не залишилось нiкого. Усi полягли пiд Крутами. Усi до одного.

Останню фразу Петро промовив своiм юнацьким, майже дитячим голосом так, що мимоволi Павло Гаврилович здригнувся, подивився на хлопця по-новому.

– Ти з Першоi юнкерськоi школи? – нарештi змiг вичавити з себе Вiтко.

– Так точно, – вiдповiв хлопець.

Раптом Павловi Гавриловичу до горла пiдкотила нудота. Не через звiстку про загибель або подробицi бою. Із таким вiн часто стикався ще в Першу свiтову i, як видно, зiткнеться ще не раз. Йому стало моторошно через те, що юнак так спокiйно розмовляе про смерть, немов саме з ii кiстлявих частинок i складалося його дитинство. Певно, найстрашнiше – коли згустки жахливих подiй стають звичайним пли

ом людського життя.

– Менi шкода. Вибач, не знав, – трохи кострубато мовив Вiтко.

– Хiба можна було щось змiнити? – раптом продовжив Петро.

– Еге, брате, куди ти загнув! Завжди можна.

– А я думаю, що не можна.

– Чому ж, Петре?

– Усе просто: найголовнiше – це не скiльки проживае людина, а заради чого вона живе.

– Гм. Ти говориш занадто глибоко для свого вiку.

– Я хворiв, лежав у лiжку з високою температурою, коли побачив у газетi «Нова рада»…

Тут Петро дiстав стару вирiзку з газети i простягнув Павловi Гавриловичу. Той узяв, повернув до вогню так, щоб можна було прочитати.

«До украiнського студентства: Прийшов грiзний час для нашоi Батькiвщини. Як чорна гайворонь, обсiла нашу Украiну росiйсько-большевицька грабiжницька орда, котра майже щодня робила у нас новi захвати, i Украiна, одрiзана звiдусiль, може врештi опинитись в дуже скрутному станi. В цей час Украiнська фракцiя центру Унiверситету св. Володимира кличе студентiв-украiнцiв усiх вищих шкiл негайно прийти на пiдмогу своему краевi i народовi, одностайно ставши пiд прапор борцiв за волю Украiни проти напасникiв, якi хочуть придушити все, що здобуто нами довгою, тяжкою героiчною працею. Треба за всяку цiну спинити той похiд, який може призвести Украiну до страшноi руiни i довговiчного занепаду. Хай кожен студент-украiнець пам’ятае, що в цей час злочинно бути байдужим… Смiливо ж, дорогi товаришi, довбаймо нашу скелю i йдемо вiддати, може, останню послугу тiй великiй будовi, яку ми ж самi будували – Украiнськiй державi! Записуйтесь до Куреня Сiчових Стрiльцiв…»

Вiтко тримав пом’ятий жовтуватий аркуш, перечитував знов i знов, намагаючись заглибитися не лише в слова, а й у пробiли, крапки, коми; неначе в цьому сплетiннi лiтер мiг ховатися не просто граматичний сенс, а чийсь живий подих.

– …Але я не змiг пiти. Батько суворо заборонив i не випускав мене, хоча я намагався втекти…

– Ти не подумай, Петре. Я тебе не засуджую.

– Зате я засуджую себе, пане курiнний!

– Ну помiркуй! Ти не мiг, хворiв, сам сказав.

Петро замовк. Вогонь, як живий, стрибав по дровах, облизував iх довгим рожевим язиком. Далекi пострiли стихли – обидвi сторони вiдпочивали перед вирiшальною завтрашньою битвою.

– Нi. Ви не розумiете. Адже я… Я… Коли я лежав хворий у лiжку, до мене прибiг Сашко Омельченко, мiй найкращий друг. Вiн був студентом. Сашко принiс цю газету, умовляв з ним пiти. Я спочатку погодився, а потiм батько… Хвороба… Але згодом, за кiлька днiв, я дiзнався, що Сашко був сотником Студентського куреня i при вiдступi з Крут вирiшив прикрити своiх – пiшов у штикову iз залишками своеi сотнi. Майже всiх вбили. Просто порубали на шматки – бугаi-матроси, загартованi вiйною, проти худеньких хлопчакiв… Сашко… Вiн урятував десятки життiв, а сам… Я ж тодi навiть не попрощався з ним! Я ж… Адже… Адже я вдав, що аж так захворiв! Я злякався. Я боягуз… Бридкий, гидотний боягуз!

Павло Гаврилович слухав юнака, не перебиваючи. Петро прикрив рукою очi, намагаючись заховати вiд стрибаючого багряного сяйва великi, дорослi сльози, що стiкали по дитячому обличчю. Хлопець плакав, як плачуть люди, сповненi болю, якого вони вiдчайдушно хотiли б позбутися. Ройового переповнювали страждання.

– Може, ти не був готовий… – м’яко мовив Вiтко.

– Дурницi! Я давно був готовий. Просто… І зо страху… Думав, що сильний, а виявився нiкчемним слабаком! – Петро затих, зав’язавши своi слова щiльним вузлом вимушеноi тишi.

Павло Гаврилович шукав потрiбних слiв, але не знаходив iх. Минуло кiлька хвилин, Петро трохи зiгрiвся, встав i пiшов у сизу iмлу – туди, де виднiвся кiнь iз обозом. Колишнiй юнкер забрався в обоз i накрився сiном. Сiрий мiсяць сховався за хмарною пеленою. Стемнiло, стало навiть моторошно. Вiтко перевiрив постових, обiйшов барикаду, повернувся до вогню, сiв, заплющив очi й миттево провалився у сон.

Рано-вранцi по синiй поверхнi Днiпра пропливали шматки криги, проробляючи шлях, подiбний до течii долi, бо все життя людини схоже на рiчку, яка незмiнно губиться у морi вiчностi. Імлисте повiтря свiтлiшало, у нього вливалися чистi фарби прозорого свiтанку. Щойно тони ночi зблякли, Павло Гаврилович прокинувся вiд скрекоту кулемета, який надривався посерединi моста. До барикади побiгли гайдамаки, там метушилися козаки, мовчки готувалися до бою офiцери. Вiтко озирнувся – Морозова поруч не було, значить вiн уже в гущi бою. Червонi зробили вилазку, спробували розчинитися в ранковiй iмлi i пробратися до захисних споруд украiнцiв, але iх вчасно помiтили, й зав’язалася стрiлянина. Майже вiдразу ж з обох бокiв помчали до барикад бiйцi – однi насiдали натовпом, а iншi вiдтягали поранених i ставали на мiсце вбитих.

Павло Гаврилович поспiшив iз п’ятьма рядовими до третьоi арки. І тут почало коiтися щось неймовiрне: на мiст виiхав броньовик червоних i, оминаючи трупи (а iнодi просто переiжджаючи iх), посунув до заповiтноi барикади жовто-блакитних. Залiзнi колеса величезноi машинерii прокручувалися на понiвечених тiлах, продавлювали шлях уперед, на великiй

ежi два кулемети поливали вогнем захисникiв, пронизуючи десятками куль гайдамакiв, що намагались прорватися до броньовика. За машиною пробиралися вперед червоноармiйцi, прикритi товщею бронi. Вони були готовi будь-що пробитися до бiсовоi перешкоди. Аж раптом кулемет украiнцiв заглух i вiд щита рiзко вiдкинувся Морозов, поранений у руку. Кiлька секунд барикада залишалася без основного прикриття – цiлком достатньо для того, щоб червонi виповзли з-за броньовика i кинулися в атаку. Пролунало кiлька пострiлiв козакiв, та щойно хтось iз них висувався, як ворожа куля розбивала череп, виносила мозок, який сiро-бiло-червоними бризками осипав товаришiв. Почалася справжня кривава бiйня.

– А-а-а! – закричав Вiтко. – Тримати!

Вiн поспiшив уперед, а його крик почули iншi гайдамаки, якi рвонули до барикади. Коли до мiсця захисту залишалося метрiв зо двадцять, живими залишались лише вiсiм-десять украiнських солдат. Вони притискались до стовбурiв повалених дерев, щоб уберегтися вiд ворожих куль. Павло Гаврилович побачив Петра, який допомiг пiднятися Морозову. Той волав благим матом. Кiлька секунд – i пiдсотенний знову став бiля кулемета, а один iз козакiв голосно закричав, щоб готувалися. Усi припали до щiлин, тримаючи в руках рушницi й шашки. Заторохтiв украiнський «Максим», стримуючи натиск червоних, коли перший гайдамака пiднявся, готовий перескочити через огорожу, i тут-таки впав, прошитий сiмома кулями. Тiло його, наповнене свинцем, усупереч усiм законам фiзики, не стало важчим – навпаки, воно полегшало, немов його тримали ангели, i всi присутнi (iй-богу!) бачили, як плоть козака на кiлька секунд невагомо зависла в повiтрi, а потiм упала на кору акацii. За мить другий гайдамака закричав «Слава!» i кинув ручну гранату, що пролетiла у повiтрi й зависла над червоними (iй-богу!), зависла на сiм секунд, щоб зiбрати навколо себе якомога бiльше осатанiлих бiльшовикiв, а потiм гримнула, розкидаючи клаптi iхнiх тiл за мiст. І третiй гайдамака витягнув козацьку криву шаблю, закричав: «Брати моi!», а тодi голосно повторив: «Брати!» Схопився i помчав на червоних, оголюючи своiм криком нез’ясовнiсть учинкiв душi, що не боiться логiки, а навпаки – перешкоджае iй. І кинулися слiдом за ним усi iншi, а Павло Гаврилович, коли пiдбiгав, побачив ройового Петра Івановича Дорошенка, який кинув на курiнного погляд, котрий зазвичай свiдчить про бажання пробачення, бо совiсть людська е часткою Духа Господнього, що змушуе нас до примирення. Юнак пiдхопився, стискаючи гвинтiвку з прикрiпленим багнетом, перестрибнув через купу акацiевих стовбурiв i побiг, як бiжать уперше навеснi по зеленому полю. Зав’язалася рукопашна, i впав другий гайдамака, пронизаний вiдразу трьома багнетами; поруч лiг третiй – кулеметна черга скосила його так, що верхня частина тулуба вiдокремилася вiд нижньоi. Упав ще один, i ще, i ще… У ту мить Вiтко пiдбiг до барикади i кинувся пiдтримувати Морозова, який майже знепритомнiв. Курiнний побачив, як юний Петро бiжить на броньовик, стискаючи в руцi двi гранати, що iх ройовий зняв iз тiла другого гайдамаки. Не встиг крик Павла Гавриловича зiбратися повiтрям у легенях, промчати до гортанi, перетворитися на слова, як упав колишнiй юнкер Першоi юнкерськiй школи, а нинi ройовий украiнськоi армii на передок бронемашини. І вирвався той крик одночасно з гуркотом вибуху, який поглинув усi iншi шуми: пiдiрваного броньовика, червоних, що вiдскакували, та останнього подиху геть iще хлопчака, який волiв загинути за таку само юну Украiнську республiку, загинути в хоробростi, а не в страху; тому що любов – це мужнiсть.

Павло Гаврилович став до кулемета й заходився поливати свинцем рештки бiльшовицького угруповання, атака якого захлинулася у власнiй кровi; i не було кому вiдтягнути мертвих, бо живих на лiвому боцi моста не залишилося. Пiдбiгли гайдамаки, кинулися витягати поранених за огорожею, а курiнний присiв, не в змозi нiчого сказати або зробити. Аж вiдтак обернувся до Морозова, щоб намацати в нього пульс; рване вистукування кровi по артерii трохи заспокоiло його. Бiй закiнчився. Скрiзь повiльно рухалися постатi, небо налилося густим темним чорнилом. Знову стало незвично тихо. Павло Гаврилович присiв бiля друга i довго спостерiгав за тим, як нерiвна крижина повiльно пересувалася по рiцi на пiвдень, до моря.

За двi години червонi встановили на лафет два кулемети, поставили на воза, обклали iх мiшками з пiском i, обстрiлюючи позицii захисникiв У.Н.Р., повiльно наближалися до третьоi арки. Їх помiтно побiльшало, пiдтягнулися резерви, а украiнцi тiльки й знали, що рахували втрати. Пiдiрваний броньовик давав бiльшовикам укриття, тому вони пересувалися, перебiгали, повзли – усе ближче й ближче. Вдiяти щось було годi, i Павло Гаврилович дав команду вiдступити на першу, головну барикаду.

Морозова вiн наказав вiдправити у шпиталь, а пiсля операцii – до себе додому. Хтозна, як воно буде, раптом червонi зважаться вирiзати всiх поранених, а Ганна Дмитрiвна зможе доглянути за його давнiм товаришем. Украiнцi перемiстилися до початку мо

ту, закрили прохiд i чекали наступу. Деякий час червонi готувалися, i було видно, як вони пiднiмають своi кривавi прапори на третiй арцi, немов самi себе хочуть пiдбадьорити свiдченнями нелегкоi, короткочасноi перемоги.

Павло Гаврилович вслухався у морозну тишу. Подекуди до нього долинали далекi звуки – стрiльба одиночними велася десь на киiвських пагорбах. А потiм кiлька разiв бiльшовицька артилерiя безладно палила по мiсту, спричиняючи панiку й хаос, зацiпенiння й вiдчай. Пiд кiнець дня, коли вже майже стемнiло, воiни У.Н.Р. сидiли за огорожею, нервово вдивляючись у вузьку даль моста; бiда нагрянула з iншого боку. На однiй iз дзвiниць Лаври забуркотiв кулемет, i сотнi куль обсипали гайдамакiв. П’ятьох вбило на мiсцi, шiстьох було поранено. Вiтко спочатку не зрозумiв, що коiться, хто стрiляе, але придивившись, побачив: кулеметна точка була обладнана у вузькому вiконцi дзвiницi. Гадати не було сенсу: або це червонi вже прорвалися у центр з iншого боку, або це залишки повстанцiв з «Арсеналу». Кулемет починав хрипiти раз на десять-п’ятнадцять хвилин, вiдтiсняючи захисникiв мiста вiд барикади. Як пороблено, з лiвого берега прийшла iнша напасть: не маючи сил узяти штурмом украiнськi укрiплення, армiйцi Муравйова зважилися пiти ва-банк – кiлька десяткiв червоних козакiв помчали на конях, розмахуючи нагостреними, як бритва, шашками. Кiлька разiв гайдамаки намагалися пiдiбратися до своiх кулеметiв, щоб скосити залiзним дощем нападникiв, але посiпаки бiльшовикiв на дзвiницi Лаври бачили наступ i ще стараннiше стрiляли по украiнцях.

– Вiдступаймо! Вгору по схилу! – закричав Павло Гаврилович, залишивши на початку лiсосмуги кiлькох бiйцiв, щоб тi прикривали вiдхiд i не дозволяли червоноармiйцям вдарити iм у спину. Украiнцiв залишилося трохи бiльше сотнi; вони почали пробиратися по кущах, тоненькою людською цiвкою пiднiматися нагору, просочуючись мiж стовбурiв столiтнiх дерев. Коли опинилися вже високо на пагорбi, можна було розгледiти, як iз Подолу рухаються чорнi крапки, над якими вiтер розвiвае ненависну червону пляму.

Бiйцi пiднялися на порожню Микiльську вулицю, вкриту снiговими хвилями, на яких було витоптано тонку стежку, подiбну до лiнii рифа. Як не дивно, горiли лiхтарi: жовтий кружечок завис на зiгнутiй нiжцi, немов чудернацька квiтка з яскравим суцвiттям. Де-не-де чорнiли ями вiд вибухiв снарядiв пiсля артилерiйського обстрiлу бiльшовикiв. На снiгу лежали тiла випадкових жертв, цивiльних, нiби громiздкi завмерлi брунатнi брили. На свое нещастя, у момент бомбардування цi люди йшли вулицею, тому що едине призначення людини – це рух вiд однiеi точки до iншоi; i, вiддаючи данину руху, цi киiвськi бiдолахи чогось вийшли зi свого будинку морозного вечора, коли смерть у виглядi снаряда перекинула iх горiлиць, перетворила живе тiло на кам’янисту масу. Раптом Вiтко помiтив з боку «Арсеналу» рух – там справдi вже були бiльшовики, тому вiн наказав рухатися до Марiiнського парку, там зiбратися i перегрупуватися. Вони поспiшили, тягнучись до центру Киева.

У парку Павло Гаврилович зустрiв Болбочана, який збирав залишки вiйськ У.Н.Р… Кiлька хвилин вони розмовляли: червонi прорвалися по Залiзничному мосту, захопили Подiл i рвуться в глиб мiста. Представники Центральноi Ради ухвалили рiшення про евакуацiю (деякi вже втекли); зараз необхiдно зiбрати всi сили, щоб прорватися по Брест-Литовському шосе. Вiтко вiдпросився на одну годину, адже мусив зайти додому, перевiрити, як там Морозов, i забрати дружину та пораненого товариша.

Щойно Павло Гаврилович пiднявся на другий поверх i опинився бiля дверей своеi квартири, як одразу вiдчув пекельну втому. Вiн просто падав iз нiг, i лише адреналiн бою утримував його досi. Вiн постукав. Дверi вiдчинила Ганна Дмитрiвна й одразу кинулася йому на шию. Нiжне жiноче серце тарабанило сумний марш: душа, сповнена переживань, не витримала, i жiнка приглушено заридала на плечi в чоловiка, проводячи тонкими пальцями по шинелi, що просмердiлася порохом.

– Ну що ж ти, Ганнусю, люба! Годi тобi, годi, – намагався заспокоiти дружину Павло Гаврилович.

Але, правду кажучи, вiн теж у той момент розчулився. У цi днi вiн щохвилини мiг загинути: ось ворожа куля розривае м’язовi стiнки серця, проникае в шлуночки, розшматовуе тендiтну плоть i вириваеться у нього зi спини!.. Найбiльше вiн боявся померти ось так – умить, бо не боявся смертi i ii мук, а боявся вмерти без сповiдi, не скинувши грiхи з утомленоi душi. Тому Вiтко мiцно притиснув до себе дружину, вiдчув ii аромат, який змiшався з домашнiм затишком, спокоем i статечнiстю, спричинивши розслабленiсть, вiд якоi пiдкосилися ноги Павла Гавриловича, i вiн мало не впав на власний порiг.

– Що сталося? Що сталося? – занепокоiлася Ганна, пiдтримуючи чоловiка.

– Нiчого, дурницi. Нiчого, – вiдповiв Вiтко, роблячи повiльнi кроки ватяними ногами i заходячи в такий спосiб до квартири.

Вони зайшли до вiтальнi. Жiнка допомогла чоловiковi роздягтися, заварила чаю, принесла iжi. Вiтко кiлька хвилин дрiмав, а тодi накинувся на хлiб, помазаний в

ршковим маслом, та маленькi шматочки м’яса на глибокiй тарiлцi.

– Кажуть, що червонi вже в мiстi, – нарештi заговорила Ганна Дмитрiвна.

– Правду кажуть, справи геть кепськi. До речi, як Морозов? Прибув? Тобi передали, щоб про нього подбала?

– Усе гаразд iз твоiм Морозовим. Ось, чуеш? Хропе! Кажуть, що три кулi з нього витягли. Мiцний вiн.

Ганна Дмитрiвна задумливо подивилася на чоловiка. Рухи ii губ, що промовляли слова, не збiгалися з хвилями збентеженостi в блакитних очах. Здавалося, що рiзнi частини жiночого тiла переживали рiзнi вiдчуття; великий страх наповнював до краiв ii душу, наче вода – посудину.

– Це добре. Треба попросити твою тiтоньку, щоб вона приходила й доглядала за ним i за матiнкою, – сказав Павло Гаврилович.

– Не розумiю, про що ти, Павлику…

– Про те, моя люба, що ми маемо залишити мiсто. Скоро, дуже скоро мiсто цiлком захоплять червонi, i тодi не стане життя нiкому.

– Чекай-чекай! Але я думала, що ти залишишся тут. Он дивись, скiльки людей i чинiв офiцерських залишаеться в Киевi…

– Нi, Ганно Дмитрiвно, ти не бачиш усiеi глибини речей. Багато хто залишаеться, бо вважае, що ця доля iх омине. Думають, дурнi, що влада бiльшовикiв – це така ж влада, як i Ради. Але вони помиляються, ой, як помиляються…

– Але ж матiнка! Як я ii покину?

– Я ж кажу. Нехай тiтонька Анастасiя Федорiвна про неi подбае.

– Куди iй? Адже вона теж хворiе. Та й Мишко, кузен мiй, спокою iй не дае.

– Я розумiю, що ти намагаешся встежити за всiма, але спершу потрiбно пiклуватися про себе. Нам треба врятуватися, як з пожежi, уявляеш ти це собi?

– Нi, нi! Хiба так можна? Не впораеться тiтонька. Та й Морозов – потрiбно за ним доглядати весь час. Що ж робити, Павлику?

Вiтко схопився, пройшовся по кiмнатi. Замиготiло електричне око лампочки: перебоi на електростанцii та глухi вибухи стали акомпанементом його ходи.

– Дурницi ти верзеш, Ганнусю. Невже нiхто не впораеться? Попросимо ще когось. Ну, Господи ти Боже, хiба так можна?!

Ганна Дмитрiвна замовкла. Вона стиснула пальцi, переплiтаючи тонкi суглоби, неначе корiння, що так мiцно тримало ii в цiй квартирi. За мить вона так злилася зi свiтло-зеленими шпалерами, м’якою канапою, великою вазою, розлогим квiтником i всiм iншим, що, здавалося, стала предметом в iнтер’ерi, а не живою людиною; якби вона зараз вийшла геть, то миттево б розiрвалися невидимi нитки, що тягнулися вiд ii худого тiла до кожноi значущоi речi. А отже – зруйнувався б затишок i благодать. Так! Усе б упало, розбилося, розкришилося, перетворивши примiщення на смiтник. Тому вона не пiдвелася, а завмерла, абсолютно нерухомо просидiвши цiлу хвилину.

– Я не можу, Павлику. Ти звертаешся до мого розуму, але серце мое промовляе голоснiше. Не можна залишити в цей тривожний час матiнку – iй i так важко, а розлука з дочкою може ii вбити. Та й приятель твiй, знову-таки, Морозов, ще дуже важкий… Як менi бути, рiдний, любий мiй Павлику?

Ганна Дмитрiвна поставила питання, давно знаючи на нього вiдповiдь. Чоловiк розривався – його найдорожча дружина ось-ось знову заллеться сльозами, зачеплена своiм духовним протирiччям, що складаеться з любовi та тривожного боргу перед близькими. Але ж i вiн, Павло Гаврилович Вiтко, опинився в полонi своiх зобов’язань; там, у парку, чекае кiлька сотень бiйцiв, якi повиннi зберегти крихти республiки, що тануть на очах, як снiг на долонi. І любить вiн таку дивну i водночас звабливу Ганну Дмитрiвну так, як тiльки можна любити, зрiднившись душевною матерiею та з’еднавшись дифузiею двох близьких (уже десять рокiв!) душ, коли одна сутнiсть проникла в iншу.

Як же тодi iм учинити i вибратися з лабiринту своiх моральних тортур, щоб не зруйнувати цей подружнiй зв’язок, що сповив iх у едине цiле? Не кажучи анi слова, Павло Гаврилович зробив кiлька крокiв, зупинився бiля дружини, яка сидiла на кушетцi, присiв поруч i поклав голову на ii худi колiна, прикритi однотонною синьою сукнею, яка, втiм, не приховувала худорлявостi жiнки. Офiцер, поклавши голову, замовк, як мовчить вiрний пес, тому що справжнiй обов’язок виконуеться без гучних i пихатих фраз. Тодi Ганна Дмитрiвна також поклала свою долоньку на обличчя чоловiка, усе у кiптявi й брудi. Жiнка заплакала беззвучно, як плачуть на похоронах, соромлячись свого болю; так, що сльози падали на щоки Павла Гавриловича, розмазували бруднi плями, а далi стiкали вже чорними струмками на пiдборiддя, i вiдтак iх усмоктувала синя тканина сукнi. І нiхто – нi чоловiк, нi дружина – не бажав промовити анi слова, тому що слова потрiбнi тодi, коли людинi щось неясно i вона прагне знань. А обое в цьому подружжi вже напевно знали, що рiшення прийняте: так, варто тiльки Павлу Гавриловичу встати, тодi вiн пройде i зникне в коридорi, прикритому важкими шторами, наче гiрською грядою, а за мить пострiл зачинених дверей обдасть громоподiбною луною Ганну Дмитрiвну, котра залишиться сидiти в старiй киiвськiй квартирi, як чарiвна статуя.

Роздiл 4

Покритий лаком та вiзерунками екiпаж, у який було запряжено двiйку п

родистих коней, рiзко зупинився на Миколаiвськiй вулицi одразу пiсля сиплого вигуку вiзника. Дверцята вiдчинились, i в невисокому отворi постала темна статура Михайла Артемовича Муравйова – той прудко скочив на снiг, залишаючи на свiжiй бiлiй крупi рiвнi й важкi вiдбитки офiцерських чобiт. Вiн роззирнувся; навкруги була рiвна лiнiя вулицi, забудованоi розкiшними спорудами рiзних архiтектурних стилiв та епох – вiд ренесансних кронштейнiв до барокових карiатид. Перед Михайлом Артемовичем височiла широка будiвля готелю «Континенталь», що простягалася вздовж славнозвiсноi вулицi. Червоний командир пiдвiв очi – рiвнi класичнi ряди вiкон роздiляли готель на вертикальнi смуги. Чотири поверхи пiдводились до небес, неначе це був маеток старого аристократа в центрi Киева. Два розлогi балкони та два маленькi балкончики нависали з обох бокiв готелю, даючи знати, що номери тут здебiльшого недешевi – у царськi часи за них брали вiд п’ятнадцяти рублiв, що дорiвнювало мiсячнiй платнi робiтника.

Муравйов ще раз пiдняв голову, а тодi увiйшов у величезний ресторанний зал, який зараз був порожнiй; зимовий сад iз широкими вiялами пальм; розкiшнi кабiнети, бiльярднi, салон iз чотирма читальнями, два електричнi лiфти – пасажирський i вантажний, комори для зберiгання коштовних речей та iнше. Завдяки прогресивним тенденцiям готель було обладнано паровим опаленням, вентиляцiею, електричним освiтленням, але незмiнно при входi стояло два швейцари, з вигляду схожi на гiбрид офiцера й нiмецького барона.

До Муравйова одразу ж пiдбiг служка. Неабияк наляканий темною, мов сажа, шкiряною курткою, ретельно начищеними чорними чобiтьми i кашкетом, прикрашеним кривавою зiркою, служка ледь уклонився. Не звертаючи на нього уваги, Михайло Артемович попрямував до сходiв, маючи намiр обрати найрозкiшнiший номер.

Наступного дня ще до обiду в дверi постукали. У номер червоного командира увiйшов ад’ютант, який повiдомив, що прибув комполку червоних козакiв Вiктор Примаков. Муравйов кивнув. Вiн усiвся на широкому бежевому диванi; золотистi нитки нагадували сплетiння трав. Командир сидiв, загорнувшись у халат iз дорогоi парчi, на низькому столику перед ним стояла вiдкоркована пляшка вина, келих iз темно-червоною рiдиною та велика таця з наiдками. Чорнi чоботи було вiдставлено вбiк, на ногах комдив мав пошитi в схiдному стилi тапочки. Увiйшов Примаков. Виявилось, що це той самий високий i худорлявий боець, що пiдходив до Муравйова на березi Днiпра. Незвичний вигляд комдива спершу збентежив комполку червоноi кiнноти, кiлька секунд Примаков оглядав примiщення, i погляд його спинявся на черговiй коштовнiй дрiбничцi, якi були розставленi у заднiй частинi кiмнати, нiби театральний реквiзит.

– Товаришу комдиве! Дозвольте звернутися, – проторохтiв Примаков.

– Дозволяю, – моментально вiдповiв Муравйов.

– Тут… Цей… Ось що! Третiй день у Киевi – i коiться щось неймовiрне. Скрiзь грабiж i гвалт. Мирних мешканцiв…

– Стривай! Стривай! Не продовжуй. Скажу тобi одне, i лише тому, що ти добре проявив себе в бою – як борець iз класовою нерiвнiстю. Тут, у цьому мiстi, немае мирних мешканцiв. Є лише буржуйська наволоч та ii посiпаки. Вони начепили жовто-блакитнi стрiчки й думають тепер, що вони боги. Нi! Не буде цього!

– Але ж моральний занепад…

– Знаю, знаю… Занепад-перенепад… Нехай хлопцi погуляють! Цю наволоч капiталiстичну придушать. Я особисто наказав генералiв та решту вiйськових труiти газами. Щоб вивести це падло з руськоi землi!

– Хiба ж так можна…

– Ну, даруй, мiй дорогий братчику. Я вже надiслав листа товаришу Ленiну, де ретельно описав усе, що тут у нас вiдбуваеться. Ось, чекай, я тут маю чернетку.

Муравйов пiдвiвся, пiдiйшов до тумбочки, на якiй лежала кореспонденцiя, покопирсався в паперах, знайшов потрiбний аркуш.

– Ось, послухай: «Ми йдемо вогнем i мечем встановлювати радянську владу. Я зайняв мiсто, бив по палацах i церквах. Рада благала про перемир’я. У вiдповiдь я наказав душити iх газами. Так ми помстилися. Ми могли зупинити гнiв помсти, але не зробили цього, тому що наше гасло – бути безжалiсними!»

– Я розумiю, що вiйськова потреба. Але ж мене непокоiть розгул…

– Усе владнаеться. Ось побачиш. Солдатики перебiсяться та й заспокояться! Ким ми жертвуемо? Смiттю в новому соцiалiстичному ладi все одно мiсця немае.

– Так…

– Я скажу тобi бiльше. Ось зараз я наклав на це буржуазне кубло контрибуцiю – п’ять мiльйонiв рубчикiв. І що ти думаеш? Тiеi ж митi принесли! Грошi спрямуемо на свiтову революцiю. Гадаю, що треба почати формування соцiалiстичноi армii з робiтничого класу. Тодi щойно покличуть повсталi робiтники – чи то з Нiмеччини, чи з Австрii, чи з iнших краiн, – ми зможемо простягнути нашим братам руку допомоги. І дам тобi пораду. Знаеш, яку?

– Яку?

– Будь iще жорсткiшим. Як я тобi й казав, класова боротьба не терпить слабакiв. Вiдкинь ти всi цi гнилi моральнi принципи. Рай треба завоювати, вiн сам на нас iз небес не впаде. Розумiеш, про що я?

– Розумiю.

Примаков уважно подивився в очi Муравйо

у, який тiеi митi вже пiдвiвся i поклав руку на плече командира червоного кiнного полку.

– От i добре. Зачистимо Киiв i пiдемо далi. Як там вiйська У.Н.Р.? Вдалося наздогнати?

– Нi! Вони вiдiйшли за Гнатiвку.

– Ну нiчого. Я вже передав товаришу Ленiну, що Рада повнiстю розгромлена. Наздоженемо й доб’емо! Правда?

– Правда! – вiдповiв Примаков, розвернувся i вийшов iз номера комдива.

Щойно дверi за ним зачинились, Примаков опинився в коридорi, що був застелений килимом. Не скажеш, що комполку розгубився або був вражений: усi знали вдачу комдива. Муравйов був грубий, мов скеля, цiлеспрямований, наче вiтер, суперечливий, як сон. Зараз командира червоних козакiв непокоiло дещо iнше. Невже вiн, Вiктор Сергiйович Примаков, вiйськовий у другому поколiннi, чий дiд був звичайним крiпаком, тепер став м’якодухим? Може, справдi до ворога не треба мати нiякого спiвчуття, бо ж це двобiй видiв в еволюцii суспiльства? Виживе сильнiший, адже за ним – правда. І годi забивати собi голову думками про жалiсть до класового супротивника, позаяк лише повне винищення ворога може принести бажаний результат.

Примаков занурився у своi думи. На його худорлявому обличчi було видно кiлька мiток, якi залишили в боях ворожi шаблi. На морозi цi вiдмiтини побiлiли, стали схожi на накладений грим. Невеликий нiс iз горбинкою, вузьке пiдборiддя i довга шия – Вiктор Сергiйович був трохи довготелесий, тому iнодi горбився. Ось i зараз вiн зiгнувся й повiльно йшов, занурений у безоднi свiдомостi, поки не вийшов до Царськоi площi. Цi мiсця були йому знайомi. Ще до всiх потрясiнь у краiнi вiн, киiвський юнкер, гуляв по Царському саду з молодими жiнками, котрi задивлялися на високого i статного юнака. Тодi його хребет ще не гнувся вiд тягаря рокiв, а чисте обличчя було схоже на незаймане полотно. Високий, на пiвголови вищий за будь-якого свого однокурсника, Примаков проводив по алейцi пiд руку панянок з Киiвського iнституту шляхетних дiвчат, у якому навчалися дочки почесних громадян, купцiв 1-i гiльдii та iноземцiв. Вони йшли статечно, тримаючи в руках легкi мереживнi парасольки, а лiтнiй вiтер грався iз невагомою тканиною. Саме в один iз таких днiв, призначених для прогулянок, Примаков i побачив Їi. Вона стояла бiля чавунноi лави, трохи опущенi очi втупилися в зелену галявину, але здавалося, що ii погляд блукае глибше вiд земних безмiрiв, у далях, що недоступнi звичайним людям. Що вона шукала в тих глибинах? Чому так застигла, нiби вiдкривала iстини, недоступнi iншим смертним? Чому на гарному обличчi вiдбилися водночас печаль i захват? Вiктор Сергiйович, мов причарований, пiдiйшов до жiнки, назвав себе i запитав, чи може вiн чимось iй допомогти. Вона пiдвела на нього своi великi очi, уважно подивилася i всмiхнулася. Того вечора вони гуляли допiзна, вдихаючи свiжий аромат зеленого Киева, поки iхнi тiнi не розчинилися в нiчнiй темрявi.

– Стривай! Як я мiг забути! – голосно сказав сам до себе командир червоних козакiв Примаков.

Вiн рiзко розвернувся i попрямував вулицею до знайомоi адреси. Кiлька хвилин – i вiн знайшов потрiбний пiд’iзд, знайшов вiдомi йому дверi, постукав. Нiхто не вiдчиняв, тож вiн узявся стукати наполегливiше. Зрештою замок зойкнув залiзом, ключ кiлька разiв прокрутився, i перед Примаковим постала Ганна Дмитрiвна Вiтко.

– Ганночко! – вигукнув Примаков i здивовано подивився на жiнку, наче бачив ii вперше.

– Боже ти мiй, Вiктор Сергiйович! Як так? Як ти сюди прибув? Що привело? – затараторила Ганна Дмитрiвна, стоячи на порозi. А придивившись пильнiше, замовкла – на шинелi гостя був прикрiплений невеличкий червоний бант.

– Та от… Був поруч. Згадав тебе, – трохи сором’язливо вiдповiв Примаков.

– О, так… Так, – протягнула жiнка.

– Можна увiйти? – спитав Вiктор Сергiйович i широко всмiхнувся.

Вiн нависав над низенькою Ганною Дмитрiвною, готовий притиснути ii всiм тiлом або прикрити, якщо на це буде воля долi. Але жiнка вагалася: червона стрiчка збила ii з пантелику, вона нервувала, адже в квартирi було двое хворих, матiнка та Морозов. Не дай Боже, бiльшовики викриють пораненого офiцера Республiки – що тодi з ним зроблять?

– То як, можна? Я тобi незручностей не спричиню, – розiрвав мовчання Примаков.

– Е-е-е, гаразд, проходь, тiльки мати дуже хвора, тому благаю, ненадовго, – невпевнено вiдповiла Ганна Дмитрiвна i впустила гостя.

Через деякий час вони вже пили чай за широким столом. На столi стояло блюдце з акуратно розкладеним печивом, поруч чайник та двое горнят. Теплий, приемний аромат оселi накрив Примакова, пролiз у пори його шкiри, навiть трохи вирiвняв спину, обтяжену життевими труднощами. Йому полегшало.

– Як живеш? Ну, розповiдай. Так давно тебе не бачив! Скiльки – рокiв десять-дванадцять? – Примаков, знявши шинель, сидiв у вiйськовому френчi й потягував гарячий напiй.

Ганна Дмитрiвна всiлася навпроти нього. Вона поклала на стiл своi худi руки з тонкими тендiтними пальчиками, наче притискала до поверхнi невидиму фотокартку. Трошки блiда, трошки худа, трошки сумна… У нiй так час

о вiдблискували цi «трошки», що нiхто, навiть сама вона, не взявся б стверджувати, чого ж саме в них було бiльше.

– Я, Вiтюню, живу, як Бог наказуе – не в скупостi, але й не у марнотратствi. Так воно якось вийшло, що я не прагнула анi багатства, анi свiтських розваг.

– Пам’ятаю, пам’ятаю. А мати дуже хвора?

– Так. Кожен день для неi – карусель. Старечий розум слабкий, мов немовлячий. То впiзнае мене, то нi. Важко, Вiтюню.

– А хiба нiхто тобi не допомагае? Чув, що ти замiж вийшла.

– Вийшла. А як же ж без цього?

– Гм. Але менi ти вiдмовила…

– Ах, хiба могло бути iнакше?

– Послухай мене. Адже я досi думаю, що могло! Хiба я був поганою партiею? Хiба я…

Тут Примаков замовк. Йому кортiло сказати, що це – помилка. Щоразу вiн подумки вертався в минуле, бо не мiг прийняти сьогодення. Що iй заважало покохати високого, красивого Вiктора Сергiйовича? Якi перешкоди стояли мiж ними? Тодi, пiсля ii вiдмови, вiн покинув Киiв, перебрався в Петербург, а згодом до Москви з единою метою – забути ii. Загубитися в буремнiй людськiй течii, яка може вiднести пiщину якомога далi вiд рiдного берега.

– Не треба, Вiтюню…

– Не подумай нiчого зайвого, мовляв, мене гiркота iсть, i не маю я спокою. Я ж живу, так чи iнакше.

– Так, так… Адже ти теж частина мого життя.

– Лише частина?

– Але ж частина…

Вiктор Сергiйович подивився на жiнку. Їi витончене обличчя, гладке волосся, зосереджений погляд здалися йому найпрекраснiшим видiнням у життi. Наче над столом ширяла примара, що не мала спокусливоi людськоi плотi, а була втiлена в ефiрну матерiю духу, не здатну грiшити.

– Годi, Ганнусю. Повернутися назад годi, як годi зазирнути в майбутне. Але хочу, щоб ти знала – я так само кохаю тебе. Можу зрадити тiлом, але не можу зрадити свою пам’ять.

– Вiтюню, ну що ж це ти… Навiщо краеш мое серце, яке й без того зранене?

– Я не бажаю тобi…

– Не можу навiть думати нi про що iнше, лише про своi негаразди.

– О, так. Але ж через мое зiзнання ти нiчого не мусиш робити! Просто дивлюсь на тебе й розумiю, що почуття здатнi воскресати. Лише мертвий нiчого не бачить i не любить. А я живий, Ганнусю, живий!

Вони обое замовкли. Ганнi Дмитрiвнi стало нiяково, вона кiлька разiв намагалась пiдвестися з рiзноманiтних приводiв, але щоразу зупинялася. Примаков дивився на неi, поглинав поглядом, прагнучи запам’ятати кожну рисочку ii обличчя й тiла.

– Розкажи менi про себе. Де ти зараз? Бачу, приеднався до бiльшовикiв?

– Так, але все непросто. Ти, певно, подумала, що Примаков збожеволiв i тепер панькаеться з цим робiтничим класом?…

– Я ще нiчого не встигла подумати…

– …але справа в тому, що я завжди був проти страждань. Нi, я не якийсь жалюгiдний пацифiст, але надто вже все було кепське – батькiвщина, цар, монархiя. Усе вичерпало себе, усе зiйшло на пси!

Тут почувся глухий, довгий стогiн. Ганна здригнулася: спершу iй здалося, що звук лунае зi спальнi Морозова, а якщо його тут знайдуть, то запросто можуть убити. Але потiм звук повторився – цього разу зi старечими хрипами й високими нотами, i жiнка зрозумiла, що вiн iде з кiмнати матерi.

– Вiкторе Сергiйовичу, даруй менi. Треба подивитись, як там матiнка. Я мушу покинути тебе.

Ганна Дмитрiвна пiдвелася, розправила сукню й завмерла.

– Так-с. Звiсно. Не буду тебе затримувати.

Чомусь раптом постала звичка з минулого життя – вiн додав «с» наприкiнцi слова, хоча з давнiх-давен так не робив. Твердою ходою Примаков попрямував у коридор, одягнув шинель, а жiнка тим часом стояла бiля стiни й уважно дивилась на нього.

– Якщо буде щось потрiбно, ти лише скажи!

– Добре, Вiтюню. Нехай Господь тебе береже!

– А це вже як Йому буде завгодно.

Примаков спробував пожартувати, але вийшло напрочуд недоречно, i вiн, нiяковiючи всiею своею шкiрою, яка вмить похолола, вклонився i пiшов геть. Щойно чоловiк опинився у сутiнках пiд’iзду, одразу вiдчув дрож у грудях, немов там дзвенiв невiдомий музичний iнструмент. Примаков зiйшов на перший поверх i опинився на Олександрiвськiй вулицi. Зимовий вiтер притиснувся до його щiк, свiже повiтря проникло всередину тiла, думки вистигали на холодi. Командир полку розвернувся й пiшов униз до Хрещатика. Ноги самi повели його – здавалося, що широкi кроки намагаються вгамувати болiснi рухи душi. Обличчя Ганни Дмитрiвни плило перед ним, як та примара, що ii Примаков бачив у кiмнатi. Усе, що сталося ранiше – вiйна, захоплення Киева, розмова з Муравйовим, – вiдсунулося на задвiрки його свiдомостi, вкрилося снiгом. Зостався лише ii печальний погляд – i вiн манив до себе. Хiба краса не вiдображае сенсу буття? Тодi чому йому так млосно?… Чи iснують для нього iншi шляхи, iнший плин часу? Примаков не знав, що собi вiдповiсти. «Боже, Боже, якщо Тебе нема, то кому тепер молитися про позбавлення вiд одержимостi?» – думав вiн.

Вiктор Сергiйович квапливо крокував, огинаючи поодиноких повiльних перехожих. Вiн знову згорбився, аж зiгнувся. Могло здатися, що його зрiст зменшився вдвiчi, скоротився до мiнiмальних величин, аби лиш з

ерегти його болюче серце, яке зараз аж розбухло вiд любовi. Незвиклий до таких тонкощiв, адже вiн роками плекав у кам’янистiй душi скелi ненавистi й злоби, Примаков раптом вiдчув себе слабким i нещасним. Як же йому бути, якщо все його iснування заповнила одна жiнка, що раптом повернулася з юностi?

– Що там казав комдив? Не шкодувати нiкого, адже це класова боротьба? Чорт забирай! Чого це я нюнi розпустив?! Вона моя i належить менi по праву! І лише випадок вiдсунув ii вiд мене на кiлька рокiв, – мiркував уголос Примаков.

Перехожi сахалися високого дивного чоловiка з бiльшовицькими вiдзнаками. Нiхто з киян не мiг признати в командирi червоного полку свого колишнього спiввiтчизника, тому що обличчя його змiнилося до невпiзнання в болiсному приступi вiдречення. Не було жодноi людини в мiстi, яка б зараз спромоглась зупинитися i заговорити з Вiктором Сергiйовичем, не боячись отримати кулю в лоба. Тому вiн брiв безлюдною вулицею на самотi, i не було йому помiчника, як немае пiдмоги тому, хто волiе розiп’яти власну плоть.

– Чого це я, наче панночка, переймаюсь? «Рай треба завоювати, вiн сам не впаде з небес». Хiба не так казав товариш комдив? Так! – останне «так» пролунало у сiчневому повiтрi, мов пострiл.

Примаков знову розвернувся i пiшов назад, до будинку на Олександрiвськiй. Вiн поспiшав, як поспiшають на потяг, що ось-ось вiд’iде. Кiлька хвилин, i знову – заповiтнi дверi. Вiктор Сергiйович глибоко дихав, намагаючись привести себе до ладу пiсля швидкого марш-кидка. Коли зрештою йому це вдалося, вiн ввiчливо постукав.

За кiлька секунд дверi вiдчинилися, i з’явилася Ганна Дмитрiвна.

– Вiтю, ти повернувся? Щось забув? – вона перелякано дивилась на свого колишнього залицяльника.

– Нi… Просто… Розумiеш… Я не можу.

– Що не можеш, Вiтюсю?

– Не можу iнакше, Ганночко. Якби ж я мiг…

– Не лякай мене, благаю! Про що ти хочеш розповiсти?

Примаков намагався вiдшукати слова, але був неспроможний, немов весь його лексикон зiйшов нанiвець, перетворився на крапки й паузи.

– Як би так це…

Вiктор Сергiйович подивився на жiнку, що стояла, загорнувшись у тонку барвисту шаль. Вона стояла – там, на протязi – тендiтна й чарiвна, струнка й миловидна, тож у Примакова перехопило подих i вiн геть нiчого не мiг сказати, наче остовпiв перед шкiльним учителем.

– Я…

Командир полку почав був говорити, але не закiнчив, усвiдомивши свое безсилля перед хвилею чуттевоi нiжностi, що накрила його серце, поглинула всю розсудливiсть. В одну мить вiн пiдскочив до Ганни Дмитрiвни, не маючи сил бiльше стримуватись, а тодi почав пристрасно ii цiлувати, з усiею чоловiчою силою притискаючись до тонкого жiночого стану.

– При… пи… ни! Що… ти… со… бi… дозво… ляеш?

Жiнка, застигнута зненацька, наче лань – мисливцем, намагалася видертись. Вона спробувала закричати й навiть вилаятись, але вуста Примакова щiльно закрили iй рота.

– При… пини! – застогнала Ганна Дмитрiвна.

– Не можу! Не можу… Кохаю, сил нема… Стужився за тобою… Немае в мене сил себе стримувати! – бурмотiв Примаков, притягуючи до себе жiнку, яка й далi опиралася.

– Та як… як… Вiдпусти! – нарештi Ганна Дмитрiвна пiдвищила голос i спромоглася вiдштовхнути комполку.

Дзвiнка луна, що пронеслася пiд’iздом, трохи привела Примакова до тями. Вiн важко дихав, наче загнаний кiнь. На худому, витягнутому обличчi блищали очi, якi здавалися величезними. Нiс вкрився рожевими плямами, а лоб – краплями поту.

– Не вiдштовхуй мене, Ганнусю. Немае життя без тебе, немае!

– Вiкторе, що ти коiш?

– Не знаю, не знаю!

Примаков трошки вiдступив, мимоволi вiдводячи погляд. Усе змiшалося. Що робити – незрозумiло.

– Просто хочу бути з тобою. Кохання у менi спало, а зараз я усвiдомив усю його глибину.

– Хiба ж так можна? Розпусту чиниш, Вiкторе Сергiйовичу. Я замiжня i зраджувати Павлика не збираюся, – твердо мовила Ганна Дмитрiвна й хотiла вже вiдступити за дверi, але Примаков ii затримав.

– Чекай-чекай. Павлика? Якого ще Павлика?

– Чоловiка мого. Вiн добряче розлютиться, коли дiзнаеться, як ти чiплявся до мене.

Жiнка намагалась залякати наполегливого прихильника, але згодом, побачивши, як змiнилося обличчя Примакова, зрозумiла, що сказала зайве. Той почервонiв, його фiзiю перекосила страшна гримаса.

– Стривай-стривай. Так, значить, Павлик… i вiн мене знае… Це Вiтко?

– Ти просто повинен зараз пiти!

– Нi! Нi-i-i! Вiн… Он як…

– Вiкторе, я зараз почну кричати, якщо ти не пiдеш.

– Нi! Не треба. Тепер менi все зрозумiло…

– Тодi прощай!

– Лише одну мить, одну.

Примаков застиг, не даючи пiти Ганнi Дмитрiвнi. Вiн тримав однiею рукою дверi, а другою – жiнку. Його обличчя закам’янiло, перетворилось на божевiльну маску, i лише сухi, потрiсканi губи були живi. Вiн ледь чутно щось шепотiв, спинявся i знову шепотiв.

– Так от, – нарештi голосно протягнув вiн. – Я все зрозумiв! Зрозумiв, чуеш! Але ж хочу, аби й ти знала – щойно зустрiну цього Вiтка, уб’ю на мiсцi. Це вiн украв те, що належить менi!

– Але…

– …i не буде йому п

рятунку анi вдень, анi вночi. Тому що ти – моя. І настане час – я знову прийду по тебе. Зрозумiла?! Прийду, знай це!

Тут Примаков вiдпустив i дверi, й жiнку, розвернувся i пiшов униз, а згодом його силует розчинився в темрявi пiд’iзду, наче каламутна й небезпечна тiнь.

Роздiл 5

Павло Гаврилович прислухався. У гаю, що завмер на морозi, нiкого не було. Лише потрiскування гiлок пiд пишним снiгом та хрускiт старезних сосон i дубiв. У темрявi ночi чорнi силуети рослин, здавалось, рухалися; виходило, що легкий хрускiт – це звук, iз яким повiльно крокуе старе, покручене неначе артритом дерево, що не бажае доживати свiй вiк на одному мiсцi. Просто як деякi люди… Адже рух – це спроба втекти вiд себе.

Уже не перший день украiнськi бiйцi змушенi були тiкати. Лишивши Киiв, вони часто зустрiчали червоних на своему шляху. Спершу украiнцi спробували зайти в Житомир, але там засiла чеська армiя. Довелось узяти курс на Коростень, щоб сховатися в хащах Полiсся. Центральна Рада попрямувала в Олевськ i далi на захiд, у Сарни. Там, бiля лiнii нiмецького фронту, стояла республiканська бригада, яка могла б допомогти вiдбитися вiд бiльшовикiв, поки нiмцi не увiйдуть до Украiни. Так, Брестський мир i домовленостi з Берлiном давали У.Н.Р. шанс – нiмцi на четвертому роцi Першоi свiтовоi потерпали вiд браку харчiв i вирiшили допомогти республiканському уряду в обмiн на продовольство. Вiйна за iжу, як у прадавнi часи.

Вiтко iз загоном гайдамакiв прикривав тил вiдступу. Мав у розпорядженнi один автомобiль, один кулемет, тридцять шабель та два вози провiанту. Ну, i ще п’ятдесят пiхотинцiв. Подекуди вони стикалися з невеликими загонами червоних, але тi не були серйозною загрозою, однак Павло Гаврилович чекав на погоню, щодня думаючи про те, що орди бiльшовикiв йдуть по iхнi голови.

Вiн вслухався в каламутну темряву, але та вiдгукувалася лише приглушеним хрускотом. Курiнний повернувся до вогню. Вони стояли на галявинi, ближче до гаю, щоб у разi небезпеки сховатися в хащах. Величезне багаття палало, зiгрiваючи теплом з десяток бiйцiв, якi розташувалися пiвколом. Чоловiки розмовляли, намагалися присунутися ближче до оранжево-червоних хвиль над дровами. Кожне слово, кожне речення було про минуле: боi в Киевi, втеча невiдомо куди.

– Я так скажу, браття. Треба зiбрати вiльних козакiв, якi блукають без команди по волостях, i вдарити з тилу, – пропонував старий вусань, одягнений у потертий жупан та папаху iз випущеною вперед синьою тканиною, складеною трикутником.

– Дiло кажеш, – пiдтакував худий, як голобля, гайдамака, тонке й рiзке обличчя якого у рожевих вiдблисках здавалося вилiпленим з червоноi глини.

– А хто iх збере? – заперечив повненький чоловiк у сiльському кожусi, чоботях i старорежимному офiцерському кашкетi.

Як i багато солдатiв у кошi Петлюри, цей селянин вступив до украiнського вiйська за велiнням долi. Ще три тижнi тому вiн стояв бiля чорного остова згорiлоi хати, яку пiдпалили бiльшовики, коли йшли через село штурмувати Киiв. Зола, що залишилася вiд його будинку, змiшалася з чорними рештками тiл дружини та батькiв, немов пiдтверджуючи таким чином, що плоть е прах i тлiн. Стискаючи бруднi кулаки, селянин ще довго стояв по колiно в попелi свого минулого, не маючи сил поворухнутися й сказати бодай слово, немов боячись потривожити душi своiх рiдних, що пурхають над попелищем. Нiмий крик розривав його груди, краяв на клаптi, та зацiпенiла глотка, нiби паралiзована, не давала звуковi змоги вирватися. Про гiркоту i невисловленi страждання свiдчили глухi стогони, незадоволене сопiння та гiрке бурчання, яким селянин намагався прикритися, немов ковдрою. Тому вiн майже завжди сперечався, доводив свою правоту, хотiв стати переможцем – той, хто програв на всiх фронтах життя.

– От ми й зберемо! – заперечив вусань.

– Та де нам! Тiкаемо й тiкаемо, – не вгамовувався селянин.

– Ти, синку, хоч i натерпiвся лиха, та не всього на свiтi. Повiр старому, нещастя – це… – останнi слова перервали пострiли.

Козаки пiдхопилися, намагаючись зрозумiти, що вiдбуваеться, але пострiли лунали то лiворуч, з боку галявини, то праворуч, з боку гаю.

– Пiднiмай хлопцiв! – закричав Павло Гаврилович.

Бiйцi скочили, чотарi з лайкою загукали своiх людей. Щойно останнiй солдат пiдвiвся на ноги, десятки куль задзвенiли в морозянiй темрявi, розрiзаючи повiтря на тисячi шматкiв.

– Лягай! – тiльки й устиг крикнути Вiтко, як iз боку галявини пролунав такий знайомий звук: тупiт копит, хрип коней i посвист шабель. Гайдамаки кинулися до своiх рисакiв, кiлька впали замертво, дехто намагався вiдiйти.

Павло Гаврилович забарився. Ясно, що нападають iз двох бокiв, вартових зняли, i тепер потрiбно вiдступати – але куди? Якщо в лiс, то там напевно чекають десяткiв зо три бiльшовикiв, якi розстрiлюватимуть усе, що рухаеться. А якщо на галявину – потрапиш пiд м’ясорубку кiнноти, яка пошматуе його бiйцiв, i живими залишиться менше половини.

– Перекидай воза! Мерщiй! – загарчав Вiтко, намагаючись перекричати шум i панiку.

Кiл

ка козакiв перевернули два вози, сховалися й хотiли вiдстрiлюватися. Частина вже втекла, потягнулася тонкою цiвкою по лiсовiй стежцi. Гайдамаки, що кинулися назустрiч кiннотi, пропали. Певно, iх уже порубали. Але, незважаючи на те, що вороги неминуче наближалися, наступ на деякий час було призупинено.

– Гiрко, хлопцi, погано, – забуркотiв старий вусань, який опинився поруч iз Вiтком i молодим селянином.

– Ти ж, батьку, казав, що не все лихо у свiтi ми пережили, – iз несподiваною злiстю вiдповiв селянин.

– Казав то казав. Базiкати – не мiшки тягати, – м’яко вiдповiв старий i чомусь голосно засмiявся.

– Чого iржеш, дiду? – здивувався селянин.

– Та! Бабi своiй я сказав, що пiду свиней погодую – i ось уже три мiсяцi воюю. І який з мене вояка? Стара колода посеред городу. Бабка як дiзнаеться, що помер пiд возом, до кiнця життя буде лаятися, – промовив старий.

Стрiльба велася з обох бокiв. Кiлька гайдамакiв разом iз чотарем кинулися в лiс. Рванi крики рукопашноi i несамовитий галас пролунали звiдти майже одразу. Ще кiлька тiней кинулися до дерев, але звiдти щедро залунали пострiли, й атака украiнцiв захлинулася.

– Кепськi справи, – пробурмотiв Павло Гаврилович, а вiдтак гукнув: – Усiм, хто е, згрупуватися! Сховатися i чекати команди!

Почувся шерех: кiлька бiйцiв повзли по снiгу до найближчого укриття. Дехто перебiгав. Лiс налився зловiсною тишею, а з боку галявини долинали лише кiнськi хрипи. Колючий вiтер доносив уривки фраз i пронизливий вереск шабель, що виймаються з пiхов. Яке ж млосне це очiкування! Як гангрена повiльно роз’iдае тiло, так i час роз’iдае терпiння людське.

– Та це… – молодий селянин намагався щось сказати, але гучне хлюпання вiд проникнення свинцю в черепну коробку завершило його фразу разом iз останнiм стогоном.

Селянин звалився до нiг старого, як зрубана тополя. Не встиг дiд i рота розкрити, як почувся шум з боку галявини – кiннота все-таки вирiшила наступати. Гайдамаки вiдстрiлювалися, було чути, як iз хрускотом упав у снiг кiнь разом iз наiзником. Павло Гаврилович висунувся, щоб прицiлитися в супротивника, але тут широка, могутня тiнь нависла над ним, i кiнське сипiння на мить застигло над головою; тодi потужний удар копит збив Вiтка з нiг, вiн повалився у вози без свiдомостi й здатностi рухатися.

Краплi стiкали по скронi, набухаючи з кожною секундою, доки не зiрвалися на хвилястий шар соломи, якою було викладено пiдлогу сараю. Усi звуки було чутно немов через ганчiрку, накручену на вуха. Очi, що втратили рiзкiсть, намагалися розгледiти водянисту темряву, знайти впiзнаванi предмети. Усi контури перетворилися на незграбнi плями, що застигли в примiщеннi, яке було осяяне срiбним мiсячним свiтлом.

– Пане курiнний! Пане курiнний! – далекий голос було чутно неначе з небес.

– Живий? Га? Ви живий, пане курiнний? – голос знову торкнувся вуха, а тодi поповз по закручених каналах у мозок.

Важко було не лише зрозумiти, а й розiбрати, що говорить той голос.

– Пане! Скажiть хоч слово!

– А-а-а…

– О, теж гарне слово!

– Де я?

– Там, де i я.

Голова Вiтка, яка ледве витримала удар копит, не була придатна зараз до розв’язування загадок. Павло Гаврилович намагався принаймнi впiзнати голос того, хто говорив, але марно.

– У полонi ми, пане курiнний. У полонi.

– Як? Де гайдамаки? Що трапилося?

– Червонi нас оточили… Скiльки загинуло наших – не знаю. Напевно, дехто врятувався… Я хотiв би так думати.

Нарештi зiр почав повертатися до Вiтка. Вiн роздивлявся в сутiнках людину, що перебувала поруч, трохи нахилившись торсом. Пунктир абрису поступово укрупнювався, перетворюючись на чоловiчий профiль.

– Хто ти? Як тебе звати? – Павло Гаврилович намагався дiзнатися бiльше про сьогодення, бо в минулому виявилося безлiч темних дiр.

– Та Свирид я. Старий, що з вами бiля багаття сидiв, – сказав дiд i гучно видихнув, трохи вiдсунувся й притулився до стiни сараю.

– Свирид? Ти з Коша?

– Так!

– А… Голова розколюеться…

– Та це ясно, якби мене коняка вдарив, то, напевно, макiтра б розвалилася на частини, як той гарбуз.

Пiсля цих слiв старий тихо закхекав, немов усмiхався з власного жарту. Павло Гаврилович подивився на нього – мало того, що вiн бозна-де, так ще й у товариствi недоумкуватого дiда, який смiеться зi своiх безглуздих жартiв. У душу запала гiркота. Неясно було, вiд чого болючiше: чи то вiд спазмiв, що накривали мозок, чи то вiд глибокого вiдчаю та вiдсутностi надii. А без надii немае й вiри. І це для Павла Гавриловича було вкрай нелегко – вiн дуже бентежився, не розумiючи, навiщо й у що вiрити.

– Нас полонили бiльшовики?

– Вони. Бодай iх чорт забрав, гадiв пiдземних!

Старий заматюкався. Вiн раптом утратив свою привiтну iнтонацiю, огрубiв i знiтився. Кiлька хвилин вони сидiли мовчки, кожен наодинцi зi своiми думками. Тодi Свирид подав ганчiрку, яку Вiтко приклав до рани на головi.

– А знаеш, про що я думаю, пане курiнний? – дiд раптом подав голос.

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Примечания

1

Тогочасне написання (Прим. ред.)

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить