Куркуль
Максим Анатолиевич Бутченко

Це було насправдi. Федот Шевченко не з покладистих i зручних для новоi влади людей, на вiдмiну вiд Петра, старшого брата, який пiдлизуеться до радянських колективiстiв. Пiдлiсть Петра ще й у тому, що вiн давно хоче вiдвоювати собi Сашу – дружину Федота. Разом з односельцями молодший брат агресивно й уперто не приймае колективiзацiю, але повстання селян жорстоко придушують узимку 1930 року. Сiм’ю силою розкуркулюють, пiдступно випитавши в дитини, де батьки ховають харчi, i вивозять у Карелiю разом iз Петром-пiдлабузником. Остання смертельна сутичка братiв неминуча.

Максим Бутченко

Куркуль

Обережно! Ненормативна лексика!

* * *

Дякую моiй дружинi Тетянi за пiдтримку i моему постiйному редактору Нiцi Івановiй за допомогу пiд час створення книги.

Передне слово

Історiя краiни нагадуе великий механiзм, що складаеться iз гвинтикiв та колiщат. Вони крутяться, чiпляючись зубцями за зубцi, примушуючи обертатись наступний вал, i у такий спосiб минае час. Одна подiя випливае з iншоi. Майже сто рокiв тому велике зубчасте колесо почало крутитись, назавжди змiнивши державу та людей, що в нiй проживали. Починаючи з зими 1930 року по всьому СРСР сотнi тисяч сiльських господарств розкуркулили, вiдiбрали хлiб, вiдправили у вигнання до Сибiру й на далеку Пiвнiч. Це був останнiй удар радянськоi влади по всьому iндивiдуальному та приватному. Заможне селянство, середняки – остання фортеця вiдносно незалежного iснування людини в радянськiй державi. Останнiй проблиск особистоi свободи. Довкола в гарячковому темпi будувалась iнша краiна, де все було колективним, думка пiдлягала системi, а життя належало Комунiстичнiй партii.

Пiвтора року знадобилося Радянському Союзу, аби понад два мiльйони дорослих та дiтей перетерти жорнами розкуркулювання та репресiй, лишаючи навзамiн голу землю та невагомий попiл. У людей вирвали залишки iжi, нажитих статкiв, самоповаги. А останнi квадратнi сантиметри приватного простору витiснили жорстоко, у нелюдський спосiб.

Ця книга – про моiх прадiда та прабабу, що проживали на початку минулого столiття на Слобожанщинi. Їхнi життя та доля в певний момент стали для мене взiрцевими щодо величезних втрат та мiзерних здобуткiв. Розповiдь цiеi книги – реквiем за волею. Саме через цю втрату стали можливими i Голодомор, i страшний 1937 рiк, i переслiдування вiльнодумцiв. І навiть сепаратистський рух у 2014 роцi, що перерiс у криваву вiйну, – це наслiдок втрати особистого, незалежного сприйняття свiту. Здеградованi, дезорiентованi люди, що втратили будь-якi ознаки критичного мислення, легко пiддалися на манiпуляцii росiйськоi пропаганди. Корiння вiйни на Донбасi закопане в далеких 1930-х. Тодi, власне, i заскреготiли-закрутились на цiй землi зубчастi колеса розкуркулювання та знищення останньоi людськоi гiдностi.

Перед тим як настане нiч, поволi тьмянiють барви. Ця книга – наче вечiр, коли темрява заповзае в краiну, мiсто, село, двiр, дiм, простягаючи потворнi руки, аби вхопити й затягти людину в безодню, здавалось, у безпросвiтний морок.

Роздiл 1

Хата палала. Федот рiзко потягнув вiжки на себе, санки глухувато рипнули, прим’ятий снiг хруснув, немов засохлий хлiб, кiнь зробив два кроки й зупинився. Із занесеного снiгом пагорба було видно все село – сотня хат чорнiла купками нiчноi темряви, нерiвнi краi солом’яних дахiв, як чорнильнi плями, розтеклись бiлою снiговою низиною. Сотня тонких кучерявих струмкiв диму в’юнилась iз труб, вони синхронно пiдводились на три аршини вгору, а тодi зникали, розчиняючись у прозорому повiтрi. Здавалось, хати були пiдвiшенi на димовi мотузочки мiж небом та землею, немов дерев’янi прикраси на рiздвянiй ялинцi в дореволюцiйнi роки. Горiло на лiвому боцi села, звiдти вогонь пiдiймав охристо-червонi щупальця, наче прагнув ними торкнутись холодного густого неба. Федот поправив капелюха, що трохи сповз, прижмурився, намагаючись з’ясувати: чия ж то хата в обiймах полум’я? Це, мабуть, Мачули, сiльського «партейного ахтивiста», як любив казати сусiд Нестор. Мiсцевiсть навкруги палаючоi хати охопив пазуристий вогонь. Величезнi, дикi та неприборканi тiнi стрибали по околицi села, спотикались об тонкi та кiстлявi дерева, послизалися на неголених кущах, а далi падали на найближчi хатинки. Здавалося, що навiть тут, на пагорбi, чутно плямкання полум’я; хрускiт, iз яким воно жерло дерев’яну хатинку, лишав по собi самий попiл. Федот пiдвiвся на санках, подивився лiворуч, на рiвне простирадло снiгу, не зачеплене ще анi людиною, анi звiром. Вiн пройшов по снiгу, втискаючи в нього глибокi слiди, якi згодом дрiбнiшали – мiцний степовий вiтер обмiв круглi боки пагорба, розтягнув снiг, неначе тiсто. Сiчневий настил зарипiв, слiд виявлявся не таким уже глибоким, можна було проiхати. Федот знов прижмурився й подивився у вогняну далечiнь.

– Почалося! А я ж попереджав. Що тепер буде? – пробуркотiв вiн i пiдняв комiр овечого кожуха.

Чоловiк повернувся до пiдводи, умостився на сiнi, ухопив в

жки, ляснув ними по коневiй спинi. Кiнь повiльно зрушив, пройшов п’ять крокiв, а тодi Федот спрямував його лiворуч, до села.

Кiнь бiг, оминаючи нечастi кущi, що здiймалися на бiлому простирадлi недостриженою купкою волосся, ламав крижану шкаралупу, проiхав схилом, а як опинився на трамбованому обозному шляху, прискорив ходу. Нерiвний, з двома колiями шлях тягнувся крiзь декiлька безiменних вулиць, тремтiв ниткою, кидаючись вiд одноi хати до iншоi. Лишалося ще пiвверсти, i Федот знову натягнув вiжки, пiдганяючи коня. Яскравi вiдблиски пожежi, якi можна було побачити здалеку, падали в снiг, мов струмки кровi. Ще кiлька хвилин – i вiн опинився бiля палаючоi хати, зiстрибнув на землю та пiдiйшов ближче. Невисока будiвля палала, як величезне багаття. У вузьких вiкнах полум’я виявилося рожевим, а згори – понад дахом – насичено-червоним. Праворуч метушилися чоловiки, що ламали низький та кволий парканчик та намагалися розiбрати навiс, де зберiгався господарський iнвентар. Вогонь не повинен був перекинутися далi.

– Шевченку, ти шо тут?! – гучний, жорсткий голос пролунав iззаду.

Федот розвернувся i зiткнувся поглядом iз неочiкуваним спiврозмовником.

– Їхав поруч, побачив полум’я, голово. А маеш щось проти?

– Я? Маю, такого багато, шо маю, – забелькотiв голова колгоспу, що вже добре залив очi.

Вiн стояв похитуючись, на почервонiлому невдоволеному обличчi танцювали вiдсвiти пожежi.

– Ти, тойво… Я тобi казав по-хорошому… А ти… Дивись менi… – бурмотiв голова, що ледь тримався на ногах.

Федот уважно подивився на м’ясисту, грубо вирiзану пику «прiсiдателя», хотiв було вилаятись та послати його, але махнув рукою, розвернувся, вiдiйшов убiк. Чоловiки тим часом прибрали навiс, розбили паркан, розкидали дрова якомога далi вiд полум’я. Хата догоряла.

Шевченко пiдiйшов до землякiв, що стояли захеканi та дивилися на полум’я, що поступово тьмянiло.

– А, Степановичу, ти, як завжди, вчасно, – заговорив один iз них, височенний та худий, як голобля.

– Та, хлопцi, так вийшло. Їхав iз району, дивлюсь – горить, здалеку видно. Я одразу туди завернув. Але Жвавий уже не той, старий, ледь плентаеться, – поскаржився Федот.

– Ти хоч коня маеш, а в нас цей колгосп усе забрав, – зненацька випалив другий, одягнений у сiро-зелену куфайку та широку пошарпану яломку.

– Ану не починай скиглити, Потапе, i так маркiтно на душi. Прийду додому, менi жiнка знов винесе мозок через кобилку та теличку. Усе вона плаче, голосить, життя через неi нема! – голосно зойкнув високий.

– Я хотiв лиш… – почав був пошарпаний, та не встиг закiнчити. Його урвав Федот, який побачив, що розмова йде трохи не туди.

– А Пилип Мачула де лазить? Хату, мабуть, покинув?

– Поiхав наш Пилипко в партiйних справах. До Харкова, – вiдзвiтував чоловiк у куфайцi, а тодi багатозначно повiв головою в бiк догоряючоi хати. – Он бач, що робиться!

– Справи яснi, що справи темнi, – пiдтвердив Федот.

І вже хотiв було далi розпитувати, як зауважив, що з лiвого боку хатинки, з темного натовпу селян вiдокремилася фiгура голови колгоспу та попрямувала до нього. Зустрiчатись iз п’яним головою йому бiльш не хотiлося, та й остання iхня бесiда ледь не закiнчилася рiзаниною. Шевченко невдоволено позiхнув, обiйшов парканець i рушив до Жвавого.

Федот поiхав на iнший бiк села. У крайньому вiконцi його хати блимало жовте свiтло, немов запалене око солом’яного вiдтiнку, а решта вiконець темнiла, злегка вiдблискуючи посвiтом у кволому сяйвi мiсяця. Чоловiк вiдчинив браму, заiхав у двiр. Вiдчепив вiжки, розв’язав повiд, далi потягнув за край пiдчеревника i розмотав ременi через сiделка, розпустив супоню. Жвавий спокiйно стояв, адже звик до щоденноi процедури, а тим часом Шевченко зняв гужi й дугу, обережно потягнув хомут. Вiдвiв коня в стiйло, дорогою зазирнув у хлiв, де мешкала корова, зайшов у саж з единою свинею, що залишилася – вона трошки розхитала дерев’яну загорожу. Федот це зауважив та почав шукати, чим полагодити вибиту дошку. Далi навiдався в сарай, набрав соломи, вiднiс Жвавому. Кiлька хвилин порався у справах, вийшов у двiр, витер руки снiгом, що вiдразу розтав i краплями потiк по мозолистих, грубих, почервонiлих долонях iз натертою, жорсткою шкiрою. Вода капала з рук, роблячи дiрки в снiгу, немов кулею пробиваючи сiру сталеву поверхню, i замерзала в тонкiй, неглибокiй воронцi.

Федот зупинився перед дверима в хату, не хотiлося туди йти. Ще зранку Саша, його жiнка, теревенила йому про колгосп та погрози голови. Дурна баба! Скiльки ж iй казати, що не тоi вiн породи, не стане в загальне ярмо, хоч убийте! Батько його, нехай спочивае спокiйно в чорнiй землi, усе навчав робити власноруч, не покладатись на ближнього. Бо в тих, хто поруч, згнила душа; мертвечина та сморiд тягнуться, немов хвiст. Таким бачив вiн свiт у своi останнi роки. Помер пiсля громадянськоi вiйни. Господарство почало занепадати, у краiнi панував голод. Батько насамкiнець став зовсiм слабий, лише дивився весь час через паркан на село, немов зустрiчав новi часи, що приходили охл

лi та лютi, як вовки. Так i помер бiля тину. Тепер Федот оберiгав кожний шматочок двору, кожен сажень. Ото напередоднi приходив «прiсiдатель», кричав: «Ти одноосiбник, класовий ворог радянськоi держави!» Стояв на дворi, усе винюхував. Молодi, його посiпаки, з мiста приiхали. Кажуть, «двадцятип’ятитисячники», тьху, ледь вимовиш! Партiя iх послала забирати пшеницю й жито, або свiтовий капiталiзм розчавить молоду краiну, шо заповзялась робити iндустрiалiзацiю. Гасали, як оскаженiлi, шукали, чим поживитися. Минали гидливо Федота, якому партiя пришпилила лайливе прiзвисько «твердозаданець». Вони нишпорили у дворi, а Саша схопила чоловiка за рукав i тримала весь час, поки тягали мiшки з комори. Так мiцно тримала, що пальцi побiлiли, немов уся кров вiдiйшла, або вона забруднила руки в борошнi. А Шевченко дивився, як його майно забирають, але не мiг нiчого сказати, стояв, немов стовп, самi губи ворушилися. Саша нахилилася до чоловiка, думала сказати, аби той не комизився, а вiн шепотiв одну й ту фразу без кiнця:

– Який я «кулак»? Кулаками працюю та кулаки пiд голову кладу, як спати лягаю. Осьо й увесь «кулак»!

Наостанок «двадцятип’ятитисячник» тягнув мiшок iз пшеницею, а пiд пахвою тримав курочку. Курей у шевченковому господарствi лишилось п’ять, iнших порубали й здали на м’ясо. Усi одноосiбники зобов’язанi здавати i м’ясо, навiть якщо не мають нiякоi худоби. Де собi хочеш бери, у сусiда кради, а м’ясо здай! Отже, не витримав Федот, вирвався з жiночоi хватки, спрямувався до падлюки. Вирвав мiшок та лупнув його одразу. А був Шевченко чоловiком примiтним, мав зросту майже три аршини, буцнув вiн хлопця, i комсомолець сторчака полетiв через замет. Тут голова накинувся на нього, витяг бозна-звiдки наган та почав гарячково трусити ним перед обличчям Федота, погрожуючи застрелити, де стоiть. Ледве Саша вiдтягнула розлюченого чоловiка, уберегла вiд лиха. А вже згодом канючила, скиглила, що, мовляв, «ти, клятий, хотiв донечок сиротами залишити, гад, принаймнi б подумав, хто iх годуватиме! На братика твого надii нема!» І дiйсно – нiкого не лишилось у Шевченка, тiтка другий рiк як померла, ще ранiше – мама з татом. А на брата, правда, сподiвань мало, вештаеться все по своiх зборах, балакае про нову соцiалiстичну спiльноту, про справедливiсть теревенить. Звiдки вiн такий у iх родинi – невiдомо. Бувае, рiднi брати, а мiж ними – стiна, немов не одна й та сама кров у жилах тече, не однi й тi самi батьки виховували, не однi материнi груди смоктали. Не розумiв Федот свого старшого брата Петра, хоч i мешкали стiльки рокiв в однiй хатi.

Подумав вiн про це i знову позiхнув. Як набридло ховатись! Наче пес вуличний у дощ, так i вiн, похиливши голову, бiжить вiд усього свiту. Тут жовток у вiконцi згас, мабуть, Саша погасила лампу, не дочекалася його, лягла спати. От було б добре, якби лишився Бог на небi, не забув про нього, заблудлого сина. Федот зайшов усередину, обтрусився; праворуч – дверi в братову кiмнату, лiворуч – його, а посерединi – комора, де тримали дрiбний iнвентар та одяг. Федот пiшов до своiх дверей, потягнув за ручку й пiрнув в iмлу. Бiла смуга свiтла, немов соняшникова олiя на поверхнi миски з юшкою, плавала посеред хати. Одразу бiля входу – пiчка. Червонi пелюстки вiдблискiв жеврiючих дров було видно на перекриттi стелi та побiлених трямках. Навпроти печi – вiкна, пiд ними, ближче до красного кута, застелений дiжниковою скатертиною стiл. А поруч – мальована скриня. Праворуч сплять дiти, лiворуч – жiнка. Федот прокрався до столу. Там стояли двi поливанi миски: в однiй був хлiб, а в iншiй варена картопля – дружина приготувала.

– Чого це так пiзно? Що трапилось? – з кутка пролунав тихий голос Олександри.

– Не спиш? Спи собi, – одказав Федот.

– Хiба з тобою заснеш? Швендяеш ночами, як той кiт навеснi.

– Та де я там швендяю, хата в Мачули згорiла, заiхав подивитись.

– Як то згорiла? Що, зовсiм?

– Я б сказав – геть згорiла.

– Як же ж воно?…

– Як-як – отак. Не треба було розпускати байки своi радянськi, людей доводити… Останнiй шмат хлiба з рота витягають.

– Схаменися, iроде! Знову за свое. А як хто почуе? Пiдведеш пiд холодну, а може ще й гiрше, без суду та слiдства.

– От чого ти знов, Шуро, тiльки й чути вiд тебе «схаменися» та «схаменися». Не можу я так! Як твiй мозок бабський не розумiе, що не можу!

– Бабський чи нi, а ти прямо розхрабривсь. Героем бути хочеш? Добре. Доживеш до старостi, то й буянь, тiльки пiсля того, як дiти на ноги стануть.

– Гаразд. Годi. Зараз доiм, будемо спати.

– Будемо. Розумник. А чи ти забув, що матуся моя в Смольному навчались?

– Та чув уже сто разiв. Тикаеш менi своею матусею. Тiльки що з того зараз, заради чого вона навчалася? Навiщо, я тебе питаю? Для чого?

– Для живого!

– Ти спиш, чи шо? Що ти верзеш?

– Що, що… А ото. Не дуже балакай, бачиш, що робиться, за людей тепер людей не вважають.

– Твоя правда. Хоч цьому тебе матуся смольна навчила.

Федот проковтнув картоплю та пiшов у лiжко до дружини. А тим часом бруднi на вигляд хмар

замацали небо, розмазали по мiсяцю спочатку тонкий серпанковий шар, а тодi гладкими мазками прикрили нiчне свiтило. Настала нiч, умочивши село в темну непроникну фарбу.

Наступного ранку Федот прокинувся, коли сонце ледь пробивалося крiзь каламуть хмар. Узимку на селi роботи було небагато: жiнки пряли й вишивали, чоловiки порались у сараях та вiдпочивали. Саша грюкала посудом, вимiшувала тiсто на пирiжки, згодом збирала старшу доньку Лiду до школи. В iхньому селi три роки як вiдкрилася школа – три класи й двое вчителiв. Старша вже рiк старанно вiдвiдуе навчання, iй подобаеться, он вже й абетку знае, i писати трохи навчилася. А молодша Зоя сидiла на довгому лiжку, цяцькалася iз дерев’яною лялькою, яку Федот вистругав минулого лiта та причепурив для малоi клаптиками синьоi тканини, що залишились пiсля шиття його сорочки.

– Давай-но, поки гарячi, поiж трохи, – звернулась Олександра до чоловiка.

– Шуро, заспався я щось… Зморила мене вчорашня подорож. А ти чого мене не будиш?

– А шо ж будити? Петро зарано пiшов – на збори, приiжджають iз мiста комсомольцi. Казав, аби й ти приходив.

– Диви, уже втiк. Пiду коровi насиплю, а ти свинi поки навари. Там подивимось, що то за збори.

– Може, не пiдеш?

Шура якимось своiм загостреним жiночим вiдчуттям усвiдомила зле. Запальний був ii Федот, спалахував, немов скiпа, але швидко вигорав. Бувае, гримне, а за хвилину вже всмiхаеться, мовляв, що ти, мамо, не злий я, така вдача просто. Спочатку жiнка його побоювалась, особливо в першi роки. Батьки вiддали ii за Шевченка, який був трохи бiднiший, мiркували таким чином уласкавити радянську владу, уберегтися вiд ЧК. Але не вбереглись, вiдiбрали в них усе й заслали невiдомо куди. Може, до Казахстану, а може, й ближче, хтозна. Федот дуже поважав ii батька, розмовляв гречно, з чемними нотками, не так, як з iншими. А як вислали Олександриних маму й тата, зовсiм змiнивсь. Озлився не жартома, а серйозно, щотижня лаявся з кимось iз влади, набув репутацii бунтiвника Ще й брат його пiд’юджував, усе мрiяв схилити на свiй бiк. Часом чоловiк м’якшав, слухав братика, що розповiдав про свiтле майбутне, де всi рiвнi. Утiм, слухав Федот нервово, постукуючи долонями. Але щоразу вислуховував до кiнця i лише потiм шпарко пiдводився та гупав дверима Петровоi кiмнати так мiцно, аж вапно сипалось.

– Чого ти з ним так довго товчешся? Хiба треба на себе вiдро помийне виливати?

Шура неодноразово намагалась вiдмовити вiд такого спiлкування свого чоловiка. А той махав руками: «Усе тобi треба знати!» Так i затихав. Але одного разу розсердився та пальнув голосно, мов з гармати: «Ворога треба чути, знати, як вiн мислить!» Цi слова наче молотом огрiли Сашку; вона зрозумiла, що рано чи пiзно лихо пiдхопить iх з дому, як протяг. Не буде iм добра. Ось i тепер чоловiк легко погодився йти на цi клятi збори, а жiнка труситься, наче те павутиння на сирому вiтерцi.

– Знов ти почала. Пiду, нехай булькочуть, я буду тихенько сидiти, не бiйся!

Ойкала та айкала Сашка, але ж хто ii слухае?! Серце жiноче чутливе, мов осiння пелюстка, яка вiдчувае буревiй, ще тiльки-но тьмянiе небо.

Ближче до полудня Федот натяг шапку, убрався в кожух i пiшов до «iзби-читальнi», де часто засiдав мiсцевий партiйний осередок. У примiщеннi було повно людей, здебiльшого чоловiки-колгоспники, кiлька одноосiбникiв i жiнок. У лютому вдень нудьга загортала селян старою й подряпаною, але мереживною, мов хуртовина, млостю, додаючи iм важкоi журби та душевного смутку. Чоловiки випивали, а жiнки були не вiд того, аби поплiткувати. Та вже кiлька зим поспiль до них унадилися приiжджати мiськi партiйцi. Одного разу привозили вченого дядька, з лисиною, наче натертою канiфоллю. Вiн двi години поспiль стояв у кутi, як прибитий, i не замовкаючи розповiдав про те, що свiтовий капiталiзм мае от-от повиздихати, а пролетарiат – навпаки, скрiзь повстати i правити всiею Землею. Треба лише потерпiти трошечки, натиснути, зерна не утримувати, а все вiддавати Партii. Насамкiнець усi вже ладнi були розiйтися, адже час стояв пiзнiй, аж тут Федот не втримався й спитав:

– Ти, я бачу, дядько вчений. Унiверситети закiнчував, долоньки-он бачу, якi нiжнi, мов у дiвчинки…

Чоловiки попереду радiсно закрякали, а жiнки бiля виходу гмукнули всi разом.

– Товаришу, я… – намагався сам за себе заступитися вчений.

– Так-от, – продовжив Федот, – якщо пролетарiат буде правити всюди й скрiзь, то ким саме вiн буде правити?

– Е-е-е… – забекав партiець, очi його забiгали, а руки затремтiли.

Чоловiки в примiщеннi затихли, а вчений крутився на мiсцi, немов його хтось укусив, згодом зняв окуляри, витяг довгу бiлу пом’яту хустку та почав люто натирати лiнзи. З того часу Федот щоразу вiдвiдував подiбнi збори, дошкуляв ораторам, але й уважно iх слухав.

Ось i нинi вiн вийшов надвiр i почимчикував до хвiртки. Поруч бiля кривого, як у того вченого дядька пика, паркану стояв Нестор, Федотiв сусiд. Це був п’ятдесятидворiчний чоловiк iз широким обличчям у численних зморшках. Нестор мав вузько посадж

нi очi й товстуватi губи, нiбито стиснутi посмiшкою. Обличчя незвичайне, але бiльш дивовижною була його вимова: Нестор перекручував слова, вимовляв iх недоладно, часто плутаючи або пересуваючи наголос.

– Шо це, сусiдику, тобi не сидиться вдома? – прошепелявив вiн, стукаючи люлькою об дерев’яний стовпчик.

– Йду на збори, прочухати твое керiвництво! – одразу вiдповiв Федот.

– Шо iх чухати, вони нинi самi очухуються.

– Про шо це ти, Несторе?

– Так у нас у колгоспi, цей, чутки гуляють, буцiмто прiседателя так вилаяли в районi, так вилаяли! Погрожували судом i таборами… Прийшов до нас у бригаду блiдий, як смерть. Я йому кажу: «Ну воно тобi треба, що ти себе мучаеш? Йди на покой!»

– Ну-ну, i що ж вiн вiдповiв?

– Скочив, як оскаженiлий, i давай матом на мене. А тодi сiв за стiл i спокiйним голосом, як той батюшка, пропiсочив усiх, от.

– Несторе, от ти дурню старий. Нашо ти подався в той колгосп?

– А шо менi? Шо втрачати? Ондо халупа моя перекосилась, як обличчя в прiседателя. Корова три роки як померла, а жiнки нема в мене, гарнюнi такого. Оце ходжу на комiтет бiдноти, послухаю, як ця бiднота пораеться, аж легше стае. Я як пан серед них, хлiб iз салом iм!

– Працювати треба, i не будуть бiдувати. А то самогонку жеруть та пiснi горлають. Чув я твою бiдноту…

– Це ти, товаришу Шевченко, контрреволюцiйнi пiсеньки спiваеш. Так i закриють.

– Ну, якщо ти, старий пеньок, не донесеш, то й не закриють.

– Це залежить, чи даси ти менi зараз тютюну, о!

– Хитрий ти! Як я з тобою, iз здирником, стiльки рокiв прожив?

Нестор ласо засопiв, замуркотiв, немов кiт, простягнув долоню, в яку Федот насипав iз гiркою доброго тютюну. На цьому й попрощалися. Федот посмiхнувсь, постукав приятеля по плечу, а тодi захрумкав стежкою, що вилась, як псячий хвiст.

«Ізба-читальня» стояла посеред села. Узагалi-то колись це був маеток мiсцевого пана «мiроеда» Нестеренка, але його радянська влада швидко приборкала. Пана розстрiляли, майно забрали, жiнка з немовлям утекла. І ось тепер велика кам’яна хата з широкими, на пiвсажня вiкнами – любив колишнiй господар багато свiтла – служила новiй державi. Бiля ганку стояли трое колгоспникiв, курили, плювали в снiг. Там, де вони плювали, снiгове полотно було вже схоже на дуршлаг. Колгоспники ховались пiд навiсом, повiльно вицiджували слова, а плювали – мов ставили крапку. Федот кивнув, постукав валянком об валянок, витер обличчя й увiйшов у коридор, що тягнувся, мов хробак, заповзаючи в глибину хати. У тьмяний та вузький простiр з вiдчинених дверей падало геометрично-рiвне жовтувате свiтло. Звiдти лунав чийсь голос, твердий, як гранiт. Вiн бив словами, розкидав iх, наче камiння. Цей голос наполегливо й прямо гримотiв у примiщеннi так, що в певний момент притягнув до себе Федота. Той покiрно попрямував до свiтла з дверей, роблячи дрiбнi тихi кроки, як впертий, почухраний та вже приречений вовк.

Роздiл 2

Свiтличка, ущент забита селянами, здавалася малою затокою. Волохатi, кудлатi макiтри чоловiкiв, що сидiли низками, котились темними хвилями вiд вищих на зрiст до нижчих. Інодi людська хвиля пiнилась бiлими жiночими хустками, а тодi знов падала до темноi голови колгоспного селюка. Федот озирнувся. Стiни синiли шпалерами: на довгих стеблинах важко звисали однокольоровi квiти, i лише порожнi насичено-блакитнi прямокутники свiдчили, що колись там були картини, якi належали старому господаревi. Добротнi меблi розкуркуленого вивезли звiдси вже давно, лишились самi стiльцi та стiл, бiля якого наразi стояв високий, немов маяк, чоловiк. Решта сидiли по лавах. Саме об пiднiжжя стола, схоже на брунатний глиняний обрiй, бились людськi хвилi, а чоловiк пiдводився над ними – високий та недосяжний. Це його голос Федот почув у коридорi, а як зайшов, оратор на кiлька секунд замовк.

– Товаришi! Партiя визначае норму заготiвлi хлiба не просто так. Ми зараз живемо на вiйськовому становищi. Усi буржуi проти нас, товаришi! Вони прагнуть розiрвати нашу краiну на клаптi, мов хижi звiрi. Капiталiсти посилають шкiдникiв та вербують куркулiв. Щойно було впiймано контрреволюцiйну групу на чолi з професором Єфремовим, вони мали намiр захопити владу в Украiнi. От тодi б селянство остаточно потрапило в кабалу, на сотнi рокiв! Бо ж визнали п’ять мiльярдiв боргу капiталiстам – за землю. І вам, товаришi, довелося б виплачувати вiдсотки та викуп!

– А нинi чим краще? – пролунав голос серед хвиль.

– Тим, що партiя веде нас уперед, аби ми скинули кайдани рабства, скинули ганьбу з себе. Так, треба перетерпiти. А ви як думали? Необхiдно, аби не лише керiвництво, а й ви теж допомагали нашiй перемозi.

Ще кiлька хвилин вiн розповiдав у якнайсвiтлiших тонах про майбутне царство рiвностi й добробуту. Чоловiки вовтузились на мiсцях, жiнки голосно позiхали, чекаючи на наступного оратора, якiй мав розповiсти про дива радянськоi науки. Так обiцяв iм Мачула, перед тим як поiхати в злощасний Харкiв. Федот вiдшукав очима Петра: той сидiв у другiй низцi, чухав голову, а згодом розгладжував в

лосся, i здавалось, нiби його ворушить невидимий вiтер. Вiн водив долонею по обличчi, подекуди пiдводячи руку, немов бажав щось спитати, але одразу опускаючи ii, наче шлагбаум. Федот просунувся боком уздовж стiни, трохи ближче до чоловiка, що виступав.

– Тому, товаришi, не втрачайте вiри! Не пiддавайтеся на провокацii, не слухайте панiкерiв. Наша партiя знае, що робить…

– А ти хоча б сам у це вiриш? – раптом гримнув Федот.

Чоловiк-маяк замовк, знайшов очима свого опонента й вилупився на нього.

– Я вiрю. Умирати буду, здихати, а вiрити…

– А знаеш, у що я вiрю? У те, що з мене перша повиннiсть – це заготiвля хлiба, друга – податок, третя – страховка, четверта – самообложенiе, п’ята – позика iндустрiалiзацii, шоста – за землеволодiння, тодi…

– Усе, усе, товаришi, – на ноги скочив голова, – нашi гостi мають вiдпочити. Подякуемо заступнику з iдеологiчноi роботи Івану Єгоровичу Горовому. Зараз перед вами виступить комсомолець Костянтин, якiй розповiсть про досягнення радянськоi науки.

Чоловiки в свiтличцi загомонiли, зашарудiли, а оратор присiв у першу низку, пропустивши на свое мiсце молодого кучерявого активiста, який збентежено посмiхнувся, начебто на iспитi. Федот розвернувся i почав просуватися серед тих, хто стояв бiля стiни, вийшов у коридор, а згодом i на вулицю. Свiже морозне повiтря дихнуло на нього, колючий вiтер ухопив в обiйми. Шевченко застебнув кожуха, натягнув шапку й нерiшуче самотньо став бiля входу. У скронях гуркотiли слова, пульсували в жилах; йому стало зимно й спекотно водночас, захотiлося пити. Вiн вiдiйшов далi до паркана, набрав свiжого снiгу та кинув у рот. Крижана маса миттево почала танути, прохолодна вода затопила ротову порожнину. Що ж це за дiло? Де тепер правди шукати? Он приходили в 1919-му чеченцi, грабували село, жiнок тягали. Думали, що це останне лихо, бiльше Господь не нашле, змилуеться. Але ж тепер спасу нема вiд цiеi влади, душать та душать, навiть здохнути не дають. Спересердя гупнув по кривому сiрому стовпчику, струсив снiг й осiв на опуклий замет бiля дороги.

Тут дверi над ганком жалiсно зарипiли й з’явився вже знайомий Федоту чоловiк, що виступав. Шевченко затупотiв, мов кiнь, а чужинець спокiйно витяг цигарку, прикурив i задимив, як паровоз на повнiй швидкостi. Певний час Федот топтався, а згодом попрямував до партiйного оратора. Той спокiйно дивився, як здоровенний чолов’яга з короткою бородою, широкими вилицями та качиним носом наближаеться до нього. На фiзii хлiбороба так i читалося: зараз пiдiйде та почне нудити щодо продподатку й iншоi маячнi. Знав Іван Єгорич таких, спiлкувався неодноразово. Єдине в них на думцi: аби лиш свiй живiт повний був. Не можуть вони мислити широко, бачити далеко. Не хочуть зрозумiти, що класова боротьба не закiнчилась, експлуататори та решта поганi причаiлись, iх треба пильнувати та знищувати. Бо не матиме спокою пролетарiат. Будуть тяжiти над ним одноосiбники й покидьки, як отой, що до нього йде.

– Ти от скажи, хiба у твоiй партii всi такi бездушнi? – одразу почав Федот.

– Дивлячись щодо кого, – вiдповiв чоловiк-маяк.

– До всiх. Невже всi так пiдтримують оце – щоб з людей останнi крихти вибивали?

– Слабодухих та боягузiв вистачае.

– О-о-о, то значить не бiльшiсть вас таких-от вiруючих?

– А ти що вважав, що партiя питае, як iй краще дiяти? Вона вказуе напрямок, керуе.

– І людей не пита…

– Люди твоi помиляються. Я от скажу тобi вiдверто, аби ти розумiв. Бесiди такi щоразу проводжу. Чи згоднi всi комунiсти з полiтикою партii? Не збрешу, скажу вiдверто: нi! Є дволичнi, е такi, що мислять зверхньо, а е, що бачать лише свою хату з краю. Скажу бiльше! У цiй залi навiть слухнянi й тi не одностайнi, багато хто ховае в собi сумнiви, як жабу на грудях.

– Не розумiю, ти про що?

– А про то, сiльська твоя голова. Дуже мало щирих та вiдданих партii, на яких вона могла б покластися.

– І що це…

– А це те, що треба зламати гнилого хребта. Бити й вибивати старе, аби з’явилося нове.

– Як там тебе? Іван Єгорич? Так слухай, Єгоричу. От я бачу костюмчик старенький у тебе. Пальтечко дiряве. Як воно тобi, не зимно? Нинi лютий морозний…

– Тому що я не женусь за матерiальним. Ти от засуджуеш мене, по очах бачу. Таких, як ти, я сотнi зустрiчав. Але я тобi не збрехав. Я вiрю, що ми можемо створити справедливе суспiльство!

– А люди ж як? Як бути?

– Слухай, я бачу, що ти чолов’яга не вельми розумний, не вчився, певно, як слiд. Цiль потребуе жертв, зусиль, старань. От побачиш, ще з десяток рочкiв – i все змiниться…

– Та ти…

Федот закипiв, стиснув кулаки й дивився на спiврозмовника. А той прижмурив очi у двi тонкi щiлинки, на блiдуватому обличчi мороз намалював легкi рожевi плямки, край носа почервонiв, мов ягода влiтку. Вiн чекав. Нехай цей селюк вдарить, випустить свою злобу, проявить свое куркульське нутро. Так навiть краще, усiм буде зрозумiло, що це е ворог. Стоiть – величезний, вигодуваний, у доброму кожусi, у новiй шапцi. Звiдки в нього? Так, одноосiбник, одразу видно. Не хоче вливати

ь, бути як всi. Так, нехай б’е, так навiть краще… А Іван Єгорич переживе, не вперше бути битим. Аби був сенс, а потерпiти вiн готовий. Федот пiдвiв руку, стиснув великий кулак так, що, здавалося, пальцi розчавлять власну долоню.

– А-а-а! – рикнув Шевченко, розвернувся i швидко попрямував геть.

Вiн робив кроки, широко розставляючи ноги, серце його стукало, наче конячi копита клусом. У головi все кружляло, крутилось лютневою хуртовиною. Федот вийшов за двiр, обкладаючи себе прокльонами за те, що пiшов на цi збори, i обiцяв же собi – нiколи в життi бiльше! А в його спину вистрiлив погляд сiроi та непримiтноi людини, що стояла на ганку кам’яного будинку. Ця людина дивилась на фiгуру, що зменшувалась, трошки хиталась i от-от мала щезнути за найближчою хатою. Іван Єгорович усiею непростою матерiею душi усвiдомлював, що це не остання iхня зустрiч. Скоро вiн знов побачить цього величезного чолов’ягу, подивиться знов у цi впертi очi, побачить його стиглi кулаки. І вже оця зустрiч буде останньою для них обох. Це сильне передчуття зненацька схвилювало комунiста, вiн помацав у кишенi, витяг цигарку, стиснув ii тонкими, потрiсканими губами. Полiз по сiрники, полум’я слухняно спалахнуло, вiн пiднiс вогонь до цигарки, i цiеi митi яскраве полум’я висвiтлило горiшню частину пошарпаного сiрого пальта, де певноi митi можна було роздивитись двi маленьких потьмянiлих плями, що мали колiр староi засохлоi кровi.

Федот заспокоiвся. Шура казала правду – не швендяй по тих зборах, рано чи пiзно отримаеш у лоба. Вона жiночка м’яка, iнодi навiть занадто. Пам’ятае, як вперше ii побачив, стала як той помiдор, по всьому обличчю червоним залилась. Соромилась. Перший вiн у неi – чоловiк, що ii пiзнав. Та й як це, брати жiнку, яку вже хтось використовував? Не по-людськи воно якось. Нехай цi мiськi що завгодно роблять, хоч у самих трусах ходять, а дiвчина мае лишатися дiвчиною до шлюбу. Уже десятий рiк пiшов, як Федот привiв у свою хату Сашу, а вона як була боязка, так i лишилась. Спокiйна за вдачею; ну, бувае, хвицнеться, мов неприборкана кобилка, але це раз на рiк, а так все з дiтьми пораеться. Лише про них i турбота.

Морозний вiтер плив по обличчю, студив його. Коли Федот дiйшов до власноi хати, то трошки охолов. Вiн заспiшив у двiр, пройшов до стайнi, вiдвiдав, як зазвичай, Жвавого. Кiнь стояв, зрiдка пирхав, пускав бiлi хмарки з нiздрiв, мов парова машина. Бачив ii Федот у кума в сусiдньому селi. Парова молотилка.

– Як молотилка ти, Жвавий. Засумував, мабуть? – чоловiк погладив тварину по писку, кiнь повiв очима.

Розумiе, падлюка, пестощi, знае, яке воно – людське тепло! Утiм, що е пестощi, як не ознака розуму? Лише розумна iстота може вiдчувати нiжнiсть до iншого. А Жвавий мiзкуватий, уловлюе його з напiвслова, наче в голову влiзае, вiдчувае: злий господар або добрий, розгублений чи задоволений. І зараз чуе, що важко Федотовi. На душi камiнцi, на будинку вiконницi. Закритий вiн у задушливому життi, не дае воно йому вдихнути, перепочити.

– Коняка ти! Шкода, слова не можеш сказати. А менi ж погано, так менi прикро…

– Чого це ти з конем розмовляеш?

Вiд такоi раптовоi фрази Федот здригнувся. Саша зайшла до денника, у руках у неi димiв казан iз навареною iжею для свинi.

– Та я, цей… Розумiеш…

– Ага, розумiю. Ти, як з жiнкою побалакати, то «Помовч! Не бабина справа!», а як iз конем – то будь ласочка. Ото вже й поплив, як шмат масла на пательнi.

– Шо це ти, Сашо? Не в настроi, га?

– В якому одностроi, ба? – забаламутила Сашка.

Тут Федот зненацька пом’якшав. Іншим разом грюкнув би на неi, гупнув кулаком у стiну: мовчи, усе б тобi язиком молоти! А тепер зiмлiв вiн, утомився. Не хотiлося бурчати, сваритись. Шевченко подивився на дружину: вона так i тримала задимлений казан, з якого валувала бiла, кудлата пара. Вигляд жiночки його розвеселив, вiн пiдiйшов до неi, уперся в казан, ухопив його, поставив на земляну пiдлогу.

– Ти чого це? – щиро здивувалась вона.

– Того, – посмiхнувся Федот.

– Що ти «того», це зрозумiло, – показала зуби жiнка.

– Поговори-поговори, дозволяю, – обiйняв ii чоловiк, притискаючись усiм тiлом.

– Ой, ти диви, як молодий. Молодий, молодий, ти чого такий худий?

– А тому, що я е твiй, – несподiвано навiть для себе уклав риму Федот.

Вiн доторкнувся до губ своеi дружини. Вони виявились м’якими i здатливими, ii подих був такий гарячий, пахнув хлiбом, молоком, прянощами, ледь вiдчутним ароматом чогось жiночого, таемного, прихованого. Федот потягнув Шуру на невеличку купу сiна, що здималась у кутку, поклав туди жiнку та навис, як плуг на полi. Згодом пiдняв ii свитку та тонку бiлизну й жадiбно уп’явся в невеликi налитi груди, стискаючи iх долонями. Саша уважно роздивлялась обличчя чоловiка, який насолоджувався ii плоттю, а тодi заплющила очi й поринула кудись дуже глибоко, у зовсiм iншi свiти.

– Знаеш, що я хочу тобi сказати? – Федот вдягався, подекуди дивлячись на дружину, яка приводила себе до ладу.

– Йой, я навiть не можу уявити. Я ж дурна баба, де менi вашi

озумнi думки осягнути!

– От все тобi баламутити! Тепер не скажу!

– Добре, добре. Кажи вже, нещастя ти мое.

– Я от iшов i зрозумiв, що ще нiколи…

– Згадала! Доньки давно пiшли на ставок, досi не повернулись.

– Не дала договорити… Як не повернулись?!

– Треба йти. Федюнчику, скажеш iншим разом. Я зовсiм забулася, пiди подивись, що вони там роблять. Треба iсти давно, а вони ще там!

– Добре, добре. Бiжу.

Вiн накинув кожуха та скочив на двiр. Попрямував до низини. Там блискотiла скляна поверхня ставка, що замерз. Дiти часто гралися там, ковзались на дерев’яних саморобних санках, що розганялися на крижанiй поверхнi до швидкостi Жвавого. Знизу вже було видно маленькi темнi фiгурки, якi копирсалися, падали, заливалися смiхом, що нагадував маленькi дзвiночки. Такий дзвiнок колись подарував йому дiд. Де взяв, Федот не питав, малий був та простий для таких питань. Лише ганяв iз ним зранку до пiзнього вечора, ховав за пазухою. Інодi залiзе на яблуню, сховаеться серед патлатих гiлок, витягне дзвiнок та почне легенько водити в рiзнi боки. Тодi кришталевий звук розлiтався по зеленому листю, стукався об гiлля та опадав, мов стиглi плоди. От i зараз дитячий смiх мимоволi нагадав йому про тi медовi часи, коли тато здавався найвищою людиною на землi, а лiто тривало так довго, що можна було прожити все життя. Федот примiтив своiх доньок здалека, трохи повернув i пiшов до правого боку ставка. Лiда возила Зою на санках, падала, а потiм розганялась по ковзанцi. Ще кiлька хвилин, i дiти пiзнали батька, який погрозливо замахав рукою. Дiвчата слухняно пiдiйшли до берега, захеканi та почервонiлi.

– Ви чого це матiр не слухаете! Сказала ж – не довго.

– Таточку, ми от-от збиралися йти.

Старша Лiда поправляла вовняну хустку, закручену на шиi. Бiля ii рота було видно обмерзлi, бiлi, як молоко, клаптi, що злиплися на тканинi сукнi. Вона задоволено посмiхалася i навiть, здавалось, була рада побачити тата.

– От хитра! Уся в матiр. Добре, пiшли, пiзно вже.

Лiда вхопила довгу мотузку, прив’язану до санок, а молодша потягнула ручку Федотовi.

– А ти можеш мене один лише разочок прокотити? Бо я весь час катала Зою, теж хочу.

– Нам треба…

– Ну оди-и-и-ин!

– Я…

– Лише разочок! Я буду слухняною, обiцяю.

Шевченко подивився на Лiду. Вона пiдвела на нього своi великi зеленi очi, що дивилися з-пiд хустки, мов два недозрiлих яблука.

– Добре. Тiльки один раз – i годi тобi!

– А-а-а! Да-а-а!

Донька застрибала вiд радостi. А Федот лишив молодшу Зою на березi i, повiльно пересуваючись, пiшов на кригу. Вiн посадив Лiду, наказав триматися мiцно, а тодi зробив кiлька крокiв, розiгнався, штовхнув ii i тоi ж митi сам гепнувся на вилизану до блиску замерзлу воду. Санки рiзко рвонули уперед, вона задзенькотiла дзвоником, зареготала, холодний вiтер спрямував iй в обличчя, розтiкаючись по шкiрi колючим повiтрям. Федот пiдвiвся, тримаючись на лiктях, посмiхнувся. Донька весело реготала, а санки, якi розвинули значну швидкiсть, повернули лiворуч. Вiд’iхали в бiк вiд дiтей, що гралися. Зненацька регiт припинився i вiзочок зник. Тоi ж митi пролунав пронизливий крик, а за секунду – ще один. Як виявилось, санки заiхали на самий бiк, де мiсцевi рибалки проламали кригу та ловили рибу.

Федотове серце провалилось пiд крижаний шар разом iз донькою. Вiн пiдвiвся на ноги, побiг до неi, але одразу послизнувся й упав. Крик пролунав знову. Його донька захлиналася, зрiдка з’являлась iз води, устигала руками схопити крижаний край i знову падала в синю холодну рiдину. Шевченко розвернувся, поповз назад, вирiшив оминути ставок берегом. Крик доньки линув по крижанiй поверхнi, подекуди стихаючи. Федот добрався до землi, шпортаючись та падаючи, побiг у бiк, краем ока лише встиг зачепити переляканi очi Зоi, яка голосно, пронизливо ридала. На iншiм боцi ставка iй вторував крик Лiди. У цей час батько невлад бiг, ноги провалювались по колiна в снiг, на глибину, а згодом вiн вистрибував i мчав, мчав уперед. Ось вже близько й вiн може бачити, як дiвчачi руки пiдвелися з води, викинувши нагору уламки чвиркiв, якi, мов скло, розлетiлись у повiтрi й упали на кригу. Ось уже можна ступити на холодне дзеркало. Знову крик. І все затихло. Краплi повiльно, немов втративши прискорення, спадали на бiлий, скаламучений снiг, що лежав тонким шаром на крижанiй шкарлупi. Вода в широкiй ополонцi, збентежена дитиною, билася об гострi береги, хвилюючись, мов при штормi. Лiда бiльш не виринала. Федот ступив на кригу й побiг так швидко, як тiльки мiг. Водночас вiн на ходу зняв кожуха, трошки загальмував бiля ополонки й упав, як камiнь, у воду. Дiтлахи бiля iншого боку завмерли, застигли в далинi, як темнi грудочки на свiтлiй, блискучiй поверхнi ставка. І лише голосний плач Зоi розносився по слизькiй рiвнiй гладинi. Голова Федота показалася з води, вiн хапнув повiтря i знов пiрнув. Певноi митi все остаточно стихло. Така вiдсутнiсть звуку ймовiрна лише тодi, коли не лишилось нiкого, здатного дихати. Немов би всi гуркоти пiсля голосноi бурi траурно щез

и, i бiльш нема кому було вiдтворювати звуки, та й нi до чого. Так вiдбувалося саме мить – достатню, аби поеднати життя зi смертю. Якщо ж сказати точнiше, то й узагалi не було цього кордону мiж буттям i небуттям. Брижi на водi хитались, прикритi зiм’ятою дрiбною хвилею, але нiхто бiльше не показувався з води. Нiхто бiльше не виринав.

І коли зимова синь ставка ще злегка коливалася, ворушачись iз боку в бiк, посерединi вiдбувся вибух – сотнi крапель вирвалися з води, сплеском розлетiлись по всьому дiаметру водойми, гучно й галасливо вiдлунали вибуховою хвилею. Федот пiдняв руки й з мiцним хлюпом кинув на кригу тiло Лiди. Тодi ж, ковзаючи, вибрався на берег i почав тиснути на груди дiвчинки, потiм пiдвiв ii пiдборiддя, закинув назад, затулив дитинi носа й зробив два мiцних видихи в рот. Дихання не вiдновилося. Федот повторив усе з початку i тричi видихнув у розтулений дитячий ротик.

– Нi-i-i-i! – стогнав вiн, трусив невеличке тiльце, пiдiймав його й нависав хитаючись. Потiм ще раз надавив на груди i спробував удихнути в дiвчинку життя.

– Тiльки не та-а-к… Нi-i-i… – захрипiв Федот, ковтаючи слова.

Ще раз смикнув тiло, голову, видихнув.

– Лiда-а-а, не лиша-а-й!.. Отямся-а-а, блага-а-ю-у-у, – заскрипiв його голос.

На збiднiлому маленькому обличчi не видно анi руху.

– А-а-а, – надавив, видохнув.

Вода розтiкалася з мокрого одягу дитини й майже одразу замерзала на холодi. Ще ривок, дихання в морознi губи. Дiвчинка розкинула ручки, поруч сидiв батько – ридав, стогнав, кричав. Здавалося, що минули роки, Федотове волосся встигло посивiти, побiлiти в тон снiгу та криги. Але пройшло лише десять секунд, якихось десять коливань часу, туди-сюди. Так мало, що хiба варто iх рахувати? Напевно, не варто б було, але Шевченко видихнув iз неймовiрною напругою в мертво-холоднi вуста, набравши все, що було в його грудях – бiль, гiркоту, вiдчай. А тодi вiдкинув голову. Нiчого не вiдбувалося. Усе скiнчилось. Мертва тиша. Свiтло зблiдло.

І тут Лiда закашляла. Вода виплеснулася з ii рота, груди затряслися. Вона важко задихала, випльовуючи рiдину, хекаючи та харкаючи. Зворушений Федот тремтiв, не мiг зсунутись iз мiсця, а тодi пiдвiв доньку й притягнув до себе. Дiвчинка очманiло роздивлялась навсiбiч, ii очi були каламутними, вона не розумiла, що вiдбуваеться. Зображення розпливалося, розмазувалось. Єдине, що пульсувало в головi Лiди, – поруч батько. Вона чула його подих: гучний, теплий, рiдний. Вiн тримався за ii руку, та ще й так мiцно, що, здавалося, якщо стисне долоньку сильнiше, зламае ii. Це тривало й тривало. Федот нахилився над донькою. Його солонi сльози падали на миле блiде обличчя дiвчинки, розтiкаючись по ii шкiрi, змiшуючись iз прiсною водою, а далi стiкали на кригу. Там, де вони торкалися криги, лишалися розталi ямки, мов шрами. Батько й донька сидiли й сидiли. Нiкого не було в цiлому свiтi. Нiхто не мiг пiдiйти та роз’еднати iх. Неначе усвiдомлюючи це, Лiда легесенько, майже непомiтно стулила холоднi тонкi блiдi пальчики й стиснула гарячу руку свого тата.

Роздiл 3

Увечерi Саша вiдпоювала травами дивом урятовану доньку, що розпласталася на лiжечку й горiла. У дiвчинки пiднялась температура, Лiда лежала, мов ганчiрочка. Молодша Зоя розташувалася поруч, на пiдлозi, пiдклала стареньку свиточку, гладила сестру по оголеному лiктю. Федот понуро сидiв за столом, ковтаючи час вiд часу чарку доброго спотикачу, який жiнка гнала потайки, подекуди додаючи анiс, як навчала ii мати – для чоловiчоi пристрастi. Чоловiк пив гiрку, проте це не приносило йому полегшення. Шевченко подивився на великий скляний слоiк, з якого вже випив два келiшки; продовжувати йому не хотiлось.

– Сашко, розумiеш, я власноруч мало не загубив дитину. Який iз мене пiсля цього батько? – водив рукою по своiх коротких чорних кучерях, що кiльчились, як у ягняти.

– Годi катувати себе, вiдлежиться твоя донька, – намагалася вгамувати Федота дружина, удаючи, нiби сама спокiйна.

Саша брехала. Вона не знаходила собi мiсця вiдтодi, як побачила чоловiка, що увiрвався до хати з дитиною на руках, мокрий та захеканий. Олександра лише неймовiрним зусиллям волi не знепритомнiла. Руки затрусилися, голову наповнив туман, серце скам’янiло. Федот поклав дiвчинку, а сам скинув мокрий одяг, перевдягнувся, побiг за Зоею та кожухом на ставок. Лiда лежала в лiжку, з неi на пiдлогу стiкали струмочки води, тiло парувало. Саша роздягнула дiвчинку, почала втирати запашну настоянку на травах у дитячу шкiру, аби розiгрiти покриту дрiбними брижами тонку замерзлу плоть. Згодом замотала трьома пуховими ковдрами i стояла над донькою, немов тiнь. Пiзно ввечерi дiвчинку почала трусити лихоманка, мов у судомному нападi. Зоя перелякано дивилася на сестру, а згодом на матiр, що намагалася допомогти Лiдочцi. Федот сидiв за столом, зрiдка стукаючи себе по макiтрi, i пошепки лаяв власне нехлюйство. Саша намагалася його заспокоiти, проте дiвчинцi ставало дедалi гiрше. Не було слiв, батьки наче онiмiли. Федот похмуро дивився навкруги, погляд спотикався, трохи

iдводився i падав навзнак.

Вiн зрiдка вставав, важко ходив, а тодi сiдав на лаву бiля столу. Погляд його падав на красний кут – там колись висiла велика iкона. Мiдь по краях окислилась, пiшла пiгментними тьмяними плямами, неначе стала рябою. На тiй iконi було зображено тонколицього Христа. Права частина втратила колiр, побiлiла, натомiсть лiва добре збереглася: насиченi бежевi з позолотою фарби, чорне волосся, сторожкi очi, що дивилися вiдверто, нiчого не приховуючи. Але тепер на тому мiсцi свiтлiв порожнiй квадрат – iкону зняв Петро, що взявся боротись iз релiгiею. Вiн довго проводив iз Федотом бесiди, бо той пручався й не давав зняти образ. Але брат наполягав, адже вони викликають пiдозру в комунiстiв, якщо ж Федот нi за що не бажае викидати iкону, то нехай вiднесе ii на горище та сховае як слiд. Одного разу до хати припхалися «двадцятип’ятитисячники» iз якимось поважним похмурим товаришем у шкiряному пальтi, що зосереджено роздивлявся, зазирав у кожну щiлину, ледь не обнюхуючи. Потiм показав на iкону: чого це, мовляв, ви тримаете цей мотлох в оселi? Наука довела, що Бога немае, i попи лише дурять людей. Федот буркотiв собi пiд носа, що не товариш буде йому вказiвки давати в його домi, але, як товаришi пiшли, вирiшив все ж таки поберегтися – вiднiс iкону на горище, закутав образ у мiшковинну тканину та притрусив сiном, що затуляло щiлини.

Але тепер господар дивився на порожне мiсце в красному кутку й не знаходив спокою. Бувало, стане на душi важко – Федот перехреститься, поправить лампадку та вдивляеться в уважнi Христовi очi. Якi вони неземнi… Лише Йому вiн мiг говорити про своi слабкостi, про печалi. Адже Вiн не видасть нiкому таемницi: що Шевченко козакуе, а насправдi слабкий. Огризаеться, але покiрний. Повний сил, але втомився. І ось так сповiдаеться Федот iконi, розкаже про життеву метушню i про тее темне, що, мов вузол, здавлюе його. Тодi стае легше: не один вiн на свiтi, не один!

А тепер Федот дивився в порожню геометрiю кута i йому так кортiло знову повiсити цю дошку, схилитися бiля неi, промовити болiснi слова, що пекли йому душу. Але де там, хiба може Божа велич бути вiдображеною лише в самiй iконi, хiба не злiтае Вiн, наче птах над полем, над всiею Землею? І який Господь насправдi? Шевченко не мiг осягнути цього, але йому так кортiло бачити цi стомленi, направленi в самiсiньке нутро очi iконописного образу, якi б подивилися на нього, мов прикували Федота. Та не було навiть iкони, i стогнав вiн, як поранений, проклинав себе, i все марно.

Тут дверi вiдчинились – зайшов Петро. Вiн щойно повернувся зi зборiв, якi затягнулися пiсля засiдання партiйного осередка, хотiв було поговорити з братом, а тут така картина: племiнниця лежить, горить заживо, а брат зi скляними очима дивиться в порожнiй кут. Ідiотом Петро не був – скумекав, у чому справа:

– Потрiбно йти до голови, щоб вiн звернувся в район, нехай лiкаря пришлють, – насупився Петро.

– Куди? До цього п’янички я нi ногою! – гаркнув Федот.

– Та облиш ти, iй-богу, як дитина мала, – обурився брат.

– Мала чи велика, тобi кажу, щоб я попросив його – та не буде такого! – вiдрiзав Шевченко.

– Ти все зi мною сперечаешся!.. Упертий баран, – вiдповiв Петро.

– Федюнчику, послухай братика, – звернула до чоловiка заплакане обличчя Саша.

– І ти туди ж… – скипiв Федот.

– Радянська влада тобi не ворог, чого ти так розлютився, – умовляв Петро.

– Слухай, ти менi товчеш одне й те саме. Раз бажае пограбувати мене – ворог, – вiдрiзав Федот.

– Ти бреши, а не забрiхуйся. Просто багато чого е гнилого, то потрiбно його вiдрiзати, – спробував йому опонувати брат.

– Та пiшов… – почав був Федот.

– Мовчи! Я кажу, мовчи! Бачиш, iй зле, а ви знову за ворожнечу. Потiм будете сваритись. Треба вирiшувати щось, – iз пристрастю мовила Саша.

Трiйця замовкла. Петро всiвся на табурет бiля пiчки, Федот щось стиха муркотiв, а жiнка вiдпоювала доньку гарячим калиновим чаем. Тут Лiда ледь застогнала, мабуть, зовсiм було зле; вона повернулась у бiк батька й подивилась на його сумне, постарiле обличчя. Менш за все в життi Шевченковi хотiлося йти вклонятися головi. Так склалося, що Федот усе робив самотужки, а якщо й наймав помiчникiв на жнива, то лише за грошi. Нiкого не просив, нi за ким не бiгав. «Я сам кому тре подам», – часто-густо казав вiн, якщо йшлося про прохання. Брат докоряв йому: гордий, опираеться всьому новому. Та не лише в цьому була справа. «Кожен повинен вiдповiдати за себе», – гримiв Федот. Не звик вiн скаржитися, нарiкати на когось. Може, тому й було в нього стiльки недругiв. Саша подекуди приляже поруч iз чоловiком, гладить його кучерi, намагаеться дати розуму, умовляе пом’якшати, не такий спротив чинити радянськiй владi, посидiти мовчки. Але де там! На своему стоiть, бунтуе. Однак нинi донька подивилася на нього, а тодi заплющила очi, зблiдла, неначе борошно. Ясно було, що iй дедалi гiрше. Шевченко подивився на дитину, перевiв погляд на брата, а потiм глибоко й приречено зiтхнув.

Через годину Федот iхав на санках ра

ом iз Петром до району. Брат умовив голову, той написав до знайомого медика листа, з яким вони прямували до найближчого шпиталю. Лiкаря треба було привезти в село, а шлях неблизький, та й нiч розлилася, мов чорнило, умочивши в нього дерева, поле й горби. Жвавий повiльно шоргав промерзлим снiгом. Дорога, мов торочка, заплуталась, викручувалась, пiдводилась на пагорб i тонула в темнiй, холоднiй низинi. Петро примостився напiвлежачи подалi вiд Федота й зиркав на дорогу, а тодi на брата.

– А пам’ятаеш, як ми тут баштан у Миколи Федоровича обнесли? – раптом озвався Петро.

– А, так, – сухо вiдповiв Федот.

– Вiн ще тодi помiтив нас, на коня скочив, пам’ятаю, коняка був брунатний, мов та глина… І як нас пожене!

– Ну, дiло молоде, дурне.

– Ми залетiли в кущi, кудлатi, густi. Ти зовсiм маленький був, мало не плакав. Я тебе притиснув до себе й кажу: «Тебе ображати не дам, братику!».

– Та пам’ятаю, ще ж пам’ять не вiдбило!

– Грiзно ти мовиш, Федоте.

– Як уже е. Просто малий був, тiнi власноi боявся.

– Знаеш, я ж тодi наляканий був не менш за тебе… Бачиш, як це, коли тебе жах з’iдае до корiння? Рухатися не можеш, так тяжко, неначе зворушися – та й помреш…

– Дивнi ти розмови ведеш, Петре.

– Можливо, i дивнi. Але що з нами сталося?

– Що, що? Подурiли всi в цьому свiтi, соромно на цих людисьок дивитись.

– Це ти дарма, Федьку. Я от тобi скажу, не можна мислити в подвiйний спосiб при цiй владi. Я давно зрозумiв, що вижити можемо, лише як будемо з ними.

– Ти себе обманюеш, Петрику.

– Як? Себе обманюю? Нi, це ти за впертiстю своею не помiчаеш, як усе змiнилося. Навiть iз минулого року все iнакше стало.

– Що саме?

– То, що влада радянська змiнилася. Пожорсткiшала, i далi гiрше буде, запам’ятай моi слова!

– То й що? У колгосп я анi ногою. Себе й родину образити не дам. А там диви, урожай буде добрий, не пропадемо.

– Ти не читаеш газет, Федьку. Насуваеться велика бiда, Сталiн так побажав.

– І що там пишуть? Вершники судного дня вже скачуть?

– Розкуркулювати багацько будуть, усiх поспiль. Нинi на зборах так i казали, зачитували, як у Партii вирiшили знищити «кулакiв» як клас.

– А нехай спробують! Народ у нас норовливий, задурно не дасться.

– Нi, Федьку. Ти не чуеш, як на бiдняцьких комiтетах вони кажуть, що так, мовляв, i треба тим одноосiбникам, нехай у них усе забирають.

– Я давно хотiв тебе спитати, Петрику. Якого бiса ти ходиш на тi збори? Навiщо воно тобi?

– Та такого, макiтра твоя велика. За цим – майбутне. Мине кiлька рокiв, i партiя все змiнить, треба триматися за них, пiдмахувати, бути в iхньому колi. Так тiльки й можна вижити.

– Ех, не по тiй стежцi ти пiшов, не по тiй…

– Час покаже, брате, хто по якiй пiшов.

Петро багатозначно промовив це й закутався; мороз ударив неслабий, снiг хрумкав пiд копитами Жвавого. Степ, укритий снiжною ковдрою, блищав у блакитному сяйвi лютневого мiсяця. Вони iхали в бiк райцентру. Федот нукав коня, поки попереду не з’явились маленькi крапочки мiських вогнiв, якi вiдблискували червоно-жовтими, шафрановими вiдтiнками на смолистому тлi. Вiн розбудив Петра, i санки легко покотилися з пагорба.

У прийомному покоi лiкарнi iх зустрiла дебела стара медсестра, яка поклала листа на стiл, занурила папiрець у жовтаве свiтло лампи, а тодi довго вивчала кручене писання голови.

– Олександр Семенович буде завтра, нинi пiзно вже.

– Матусь, нам конче треба. Доня моя горить, щоб не померла, – попросив Федот.

– Я розумiю, але що я можу вдiяти? – упиралась медсестра.

– Матусю, ну допоможи нам, вiддячу, у боргу не залишусь! – благав Шевченко.

Бiльш за все медсестрi кортiло випхати двох селюкiв у широких кожухах, але вони тупотiли й тупотiли на мiсцi. Грудки снiгу з iхнього взуття вже пiдтопилися й утворили калюжу. Час iшов. Федот слiзно благав, обiцяв привезти м’яса та сала. Медсестра нерiшуче пхекала, роздивлялася зайд, та згодом махнула рукою, написала на зворотньому боцi листа адресу лiкаря, до того ж розповiла, як дiстатися.

Брати вийшли з лiкарнi, дiсталися санок та поiхали нiчним мiстечком. Сипнув снiг. Липкi клаптi падали густим простирадлом, злiтали десь згори ватними шматками i падали, падали на будiвлi, дерева, двох мандрiвникiв. Вони iхали темним провулком. Зрiдка невисокий, похилений лiхтар iз жеврiючим бурштиновим оком освiтлював нерiвним колом укриту снiгом площину. Самотнiй перехожий промайнув привидом мiж заметiв i щез за поворотом. Чоловiки довго блукали, поки не виiхали на необхiдний проспект. Ось i вказана адреса. Триповерховий цегляний будинок. Вузькi дерев’янi дверi з майстерно вирiзаними вiзерунками. Вони просунулись, опинившись усерединi темного пiд’iзду, i, повiльно роблячи крок за кроком, пiднялися на другий поверх. Брати опинилися бiля брунатних дверей. Дещо мутне свiтло лампочки падало на сходи й надавало золотистого блиску всьому, що потрапляло пiд його потiк. Федот довго звiрявся з папiрцем, тихо ворушив губами, водив великими пальцями по рядках.

– Тут, як не помилився, – сказав

iн, а Петро кивнув пiдтверджуючи.

Федот постукав у дверi – i лункий, мов набат, звук затопив триповерхове примiщення. Довго згасаючи, розкотистий звук метався то нагору, то вниз. Нiхто не вiдчиняв. Шевченко стукнув ще раз, деревинки завiбрували й озвалися болiсним гудiнням. Цього разу за дверима зашурхотiли, замок клацнув, i на порозi постав заспаний чоловiк у темно-бордовому халатi, вирячивши очi на непроханих гостей.

– Що сталося, ви до кого? – звернувся вiн до вiдвiдувачiв.

– Олександре Семеновичу, дорогенький! До тебе, рiдненький. Рятуй нас, нещасних! – загримiв Федот i простягнув листа вiд голови.

Лiкар, чоловiк зовнi рокiв до шiстдесяти, статурний – серйозне, витончене обличчя викривало в ньому старорежимного iнтелiгента, що отримав освiту ще до революцii. Шляхетнi круглi окуляри на невеличкому носi, тонкi вуста, м’яке пiдборiддя – увесь набiр представника загиблого старого царського свiту.

– Даруйте, як то я поiду? Маю практику в лiкарнi, чергування, – сказав медик.

– Це всьо зрозумiло. Ми тебе вiдвеземо й привеземо. Я вiддячу, нiчого не пожалiю. Спаси дитинку, дiвчинка гарнюня, мов той янгол, нiчим не спаплюжена. Допоможи зберегти душу безвинну! – заблагав Федот.

– Але ж, як то… Я, мiж iншим, уже не юнак… – спробував лiкар донести свою нову думку.

– Згорить моя доня, iй-богу, згорить. Не вiдмовляй менi, не роби з мене вбивцю, – ще дужче запросив Федот.

Лiкар барився, оглядав незнайомцiв, а тодi сказав: «Хвилиночку!» i зник за дверима. Петро весь час стояв мовчки, але тепер хитнув головою на дверi.

– Який! Пан-господин. Одразу видно – з «колишнiх».

– Весь час ти мiряеш людей мiрами своiми дурними, – вiдбив Федот.

– Ой, годi тобi! Хiба сам не бачиш, що вуйко старорежимний. Вiн – минуле, – вiдповiв брат.

– Ти диви, який розумний став. Не бачить тебе батько, не дожив до цього часу. Ото надавав би тобi копнякiв, – проскрипiв Федот.

– Це кому б вiн ще надавав, – пробуркотiв Петро й замовк.

Дверi не вiдчинялись, нiхто не бажав облишати квартирне примiщення. Вони стояли посеред жовтуватого свiтла – двое чоловiкiв, дебелi вiд кожухiв, – тримаючи в руках величезнi своi рукавицi, мов пташинi тушки. Шевченко нудив свiтом, вiн марив розколотити дверi, удертися всередину, витягнути лiкаря й силомiць вiдвезти до села. Вiн ледь стримувався, аби не лупнути по деревинцi, тому вiдiйшов трошки далi й став кiлькома сходинками вище. Там перед ним вiдкрився вид на наступний поверх. Доглянутi, добре збитi дверi, тонке гравiрування свiдчили, що iх робив майстер, який мрiяв залишити по собi слiд. Нехай крихiтний, небагато кому помiтний, але свiй, особистий, персональний. На якусь мить Федот задивився, замилувався роботою ремiсника.

– Отаке мае бути життя, неодноманiтне, – пошепки сказав вiн.

Тут брунатна ляда вiдкрилась i звiдти виплив лiкар, одягнений у важку шубу з кудлатим сиво-свiтлим хутром; у руках вiн тримав стару медичну валiзку, а лiкареву голову прикрашала хутряна кучма. Федот розтулив був рота, але лiкар махнув рукою, i всi поспiхом побiгли вниз, до санок.

Їхали мовчки. Вирiшили, що Петро повезе лiкаря назад, тому вiн улаштувався на рамi, укритiй соломою, сперся на боковi вiдводи й куняв. Олександр Семенович сидiв поруч iз Федотом, що вправно керував конем, оминаючи глибокi западини та ями, вибитi в снiгу на обознiй дорозi. Шлях iхнiй лежав через невеличкий гай: Шевченко вирiшив скоротити подорож, повернувши в кiстляве криволiсся. Вони iхали по ледь збитiй стежцi. Жвавий незадоволено хмикав, ялинковi покоцанi гiлки лупали його по худих боках, коли вiн щiльно продирався помiж дерев. Стежка йшла до самого серця лiсовоi темряви, яка гуснула, мов в’язка чорна смола, i дедалi темнiшала. Федот удивлявся в непроникну темряву, намагаючись роздивитись просвiти мiж кущами, зграею високих дубiв та ясенiв, стрункими соснами. Але крислатi кущi не пропускали погляд, що плутався в гiллi. Вони iхали в нiчнiй мряцi, i лише зрiдка блакитнуватий, слабкий розчин мiсячного сяйва протiкав по шерехатих стовбурах та утворював калюжi, розлитi по галявинах.

– Ти, певно, не часто вночi швендяеш, – звернувся Федот до свого пасажира.

– Так, ви правi. Але було й швендяв, рокiв зо десять тому, дванадцять, – вiдповiв той.

– Ага, у революцiю. Переховувалися вiд когось, або наздоганяли? – спитав Шевченко лiкаря.

– Це, ви знаете, давно вже було. Уже й пам’ять не та, не пригадаю, – промовив Олександр Семенович.

– Угу, не пригадаеш. І таке бува, – всмiхнувся Федот.

Вони помовчали. Кiнь продирався стежками, уперто йшов уздовж вiтровалу.

– А мою жiнку теж Сашкою кличуть. Отакий збiг, – оповiстив чоловiк.

– Ваша правда, украй рiдкiсне iм’я, – погодився лiкар i злегка посмiхнувся.

– Так от, стою я, було, коло хати, а вона йде з вiдрами повними, до криницi ходила… – Федот не встиг доказати свою iсторiю. Жвавий зненацька рипнувся й побiг швидше. Вiн прискорив хiд своiми старезними ногами, а це могло вiдбутися лише в одному випадку – кiнь вiдчув небезпеку. Довго гадати не довел

ся: удалинi стало чути завивання, а згодом, уже значно ближче, ще, i трохи пiзнiше знову.

– Вовки! Зграя! – заволав Федот, та так голосно, що Петро прокинувся, а лiкар пiдвiвся й ледь не впав iз санок.

– Либонь пронесе. Боже спаси й убережи, – пробубонiв Шевченко й почав нишпорити по соломi бiля переднього щитка – там вiн сховав сокиру.

Санки пiшли хутчiше, зимовий вiтер зашкрябав у вухах, мов шепiт. Здавалося, кожна тiнь у лiсi зворушилася, задрижала, затрiпотiла. І тут повз них промайнув сiрий привид. Згодом обiч – ще один. І ще.

– Заганяють! – так само голосно сповiстив Федот.

Стало моторошно, неначе сам жах матерiалiзувався й тепер гнався за ними, протягуючи своi страшнi, потворнi лапи, бажаючи доторкнутися до живого людського м’яса. Нема нiчого бiльш звичайного i разом з цим бiльш страшного за тваринний переляк! Тодi людина перетворюеться на чудовисько, готова до найнеможливiших учинкiв. Межа, яка вiдокремлюе готовнiсть вiд утiлення, щезае миттево, за одну секунду, за якою починаються кошмарнi подii – або не починаються, якщо людина переборола свiй страх i залишилася людиною. Потiм ще довго вона буде пригадувати розмазанi деталi свого страху. Але страх не е грiхом, це дар Божий, ним рятуемося, а не хоробрiстю.

Ось i тепер трiйця в лiсi вiдчайдушно вдивлялась у темнi лiсовi силуети. Небезпека могла прийти з будь-якого боку. Смерть не мае контурiв, так само як i життя легко втрачае свою плоть. Лiворуч пролунав гучний трiск, дошкульний, мов удар батога. Лiкар пiдвiвся, аби роздивитися, тоi ж митi Жвавий узяв праворуч, Олександр Семенович незграбно змахнув руками, а тодi повалився в бiляву снiгову вату.

– А-а-а! – заволав лiкар, i його галас майже миттево вщух – санки неслись уперед. Лише тьмяний силует доктора, що вовтузився в снiгу, лишився в лiсовiй хащi.

Федот смикнув вiжки на себе, але Жвавий вiдмовлявся слухатися. Вiн вiдчував вовчий дух i тепер панiчно намагався сховатися в безпечне мiсце, тiкаючи свiт за очi.

– Тримай вiжки! – Федот гукнув Петровi, а сам ухопив сокиру й стрибнув iз санок.

Сторчака пролетiв навскоси, учасно вперся руками, зупинився бiля товстого, як кабанячий тулуб, стовбура. Завивання пiдозрiло стихло.

– Недобре це, ой недобре – зашипiв Федот та побiг назад, на мiсце, де впав лiкар.

Товстий одяг заважав бiгти, Шевченко шпортався, захекався. Правою рукою вiн незграбно тримав сокиру, перестрибував ямки, iнодi провалюючись по самi колiна. Вiн пересувався товстим снiговим простирадлом i вже бачив попереду темний контур. Федот заспiшив, спробував прискоритись. Несподiвано вiн впав, розтягнувся, але одразу ж пiдiбрався, устав i побачив, як щось чорно-сiре кинулося на фiгуру неподалiк.

– Ол…кса…др Сем…н…ч, – прохрипiв вiн та метнувся до лiкаря.

Звiдти вже лунав злий дикий рик. Кiлька вовкiв обступили людину, один, особливо нахабний, кидався, але лiкар поки що вiдбивався палицею. Здалека видно було, як кожен новий напад робив його слабшим. Вовки вiдчували легку здобич i не здавалися. Одноi митi величезний, сiрий, як сталь, самець кинувся на чоловiка, i той iнстинктивно викинув руку вперед. Вовк учепився в шубу, прокусив ii й повалив у снiг свою здобич. Тодi почав пiдбиратися до плеча, аби вхопити за горло й прокусити тонку та тендiтну плоть шиi. Тоi ж митi ще один вовк учепився в лiкареву праву ногу, але той важким ударом лiвоi збив звiра з гомiлки. Лiкар закричав, буквально завив, мов скалiчений пес. Великий самець ухопився вище передплiччя й пробирався до голови. Вовчий писок ткнувся в шубу й трохи розвернувся; можна було роздивитися в темних очах ледь помiтне диявольське сяйво, блиск дикоi оскаженiлоi тварини. Щiльне хутро вкривало кремезне звiряче тiло, але здавалося, що було видно, як кожен посмик зворушував десятки м’язiв, що хвилями прокочувалися пiд сталевою шкурою. У нiс вдарив сморiд: запах, що вiдрiзнявся вiд собачого, щось первiсне, густе, але направду вiдчутне лише зблизька.

Олександр Семенович подумав, що ось i кiнець. На долю секунди перед ним промайнула розкрита паща, звiдти потягнуло вже нестерпним смородом, немов пекло розверзнулося перед ним. Жовтi iкла блимнули, а потiм зiйшлися на плечi.

Тут у вовчу голову ввiйшла сокира. Федот устиг, вiн рубонув самця. Вовчина повалився й придавив собою лiкаря. У повiтрi миттево постав кривавий запах. Збудженi звiрi обступили двох чоловiкiв. Шевченко спробував витягти сокиру, але та ще глибше увiйшла в череп. Треба було притримати мертве тiло ногою й смикнути колун, витягти. Але нiчого не вдавалося. Злiва заходив ще один вовк. Прямо приготувався стрибнути iнший звiр. Вовки гарчали, кидались, клацали зубами. Вiд цього звуку зводило нерви, кожен шварк щелепи показував, що ось ще на сантиметр вовчисько ближчий до своеi здобичi. Майже невловимо, у широкому стрибку великий вовк кинувся на Федота. Це стало знаком. Інша тварина вчепилась у край шуби, лiворуч посвистом позначив себе ще чийсь стрибок. Ще мить – i звiрi кинулись до людей.

На третю ж мить вiд початку нападу в морозному повiтрi п

олунало два пострiли поспiль. Лiс вiдгукнувся луною, далеко за ширмою чагарнику два пострiли повторились, згодом згасли, заклякли. Тиша, що насунулась згодом, здавалась неприродною, штучною, декоративною. Не було бiльш нiяких рухiв та шорхання. Проте крiзь синю iмлу можна було роздивитись мертвi тiла, що лишились лежати бiля тонкого дерева.

Роздiл 4

Петро пiдiйшов до брата та лiкаря. Той лежав горiлиць на снiгу, а величезний сiрий звiр спочивав на ньому, поклавши голову на груди. Тонка покручена цiвка витiкала з-пiд леза сокири, яка немов уросла в череп тварини. Поруч стояв Федот, бiля його нiг розстелилася навзнак ще одна туша вовка. У грудинi було видно криваву пляму, що розтеклася вишневою рiдиною по димчастiй шкiрi.

– Живi? Усi? Як там дохтур? – спитав Петро.

У руках вiн тримав револьвер. Петро пiдiйшов до лiкаря; той лежав анi руш, немов закляк.

– Звiдки зброя? З яких пiр ти це носиш при собi? – спитав Федот брата.

– Тю, дивина! Часи ж бо непростi, – спробував вiдбрехатися Петро.

Федот пiдозрiло подивився на нього, але поки що допити були не на часi. Вiн ухопив звiра за заднi лапи й стягнув з Олександра Семеновича. Той не рухався, здавалося, що вiн заснув.

– Що за дурня? – пробуркотiв Шевченко й пiдставив долоню до рота лежачого – теплий струм повiтря доторкнувся до шкiри, попестивши ii в легкому видиху.

За кiлька хвилин лiкар отямився. Вiн трохи пiдвiвся – кров, що розлилася на маннiй кашi снiгу малиновим сиропом, усмокталася плямами-клаптиками. Тiло вовка валялося, мов скинута шуба. Брати вже пiдiгнали санки, аби продовжити подорож. Лiкар намагався пiдвестися, i раптом сильний бiль рiзонув його гомiлку – там вiдкрилася рвана рана, з потрощених штанiв випадав шмат червоного м’яса, вiдкриваючи покрученi калиновi шари м’язiв.

Брати допомогли Олександру Семеновичу всiстися на санки. Лiкар злегка стогнав, Федот кректав, Петро стиснув уста. А на сходi, там, де закiнчувався лiс, темно-синiй небокрай наливався свiтлом i посилав надiю. Густота нiчних барв стерлася, злиняла; далеко попереду визрiвав свiтанок. До нього й поiхали мандрiвники. Шевченко нукав коня, а той, гучно пирхаючи, був тiльки радий забратися з цього проклятого мiсця. Вони iхали полем, а попереду вiд них на хвилястiй стрiчцi небокраю набрякало сонце. Воно свiтило рожевим згори i, мов серпанок, висiло над землею. А нижче цей серпанок перетворювався на перестиглий червоногарячий м’якуш, що фарбував далину в червлену водянисту барву. Бiлий снiг знов почервонiв, на нього впали скiснi променi нового дня.

Коли вони нарештi дiсталися Шевченковоi хати, донька Лiда не спала. Лихоманка посилилася, дiвчинка часом западала в дрiмоту, а потiм ii знову трусило. Саша поралася бiля лiжка. Вона так утомилась, що буквально не трималася на ногах. Дверi з шумом вiдчинилися, до кiмнати ввiйшли Федот, дiвер та кульгавий чоловiк у порванiй шубi та з закривавленою ногою. Федот iшов першим, його кроляча шапка трошки сповзла набiк, а на щоцi ряснiв глибокий, рiвний розтин.

– Божечку, що ж ви так довго? – сплеснула руками Саша, а потiм уважно подивилась на чоловiка, що саме роздягався. – А на обличчi що?

– Що, що… – забуркотiв Федот. – Вовки, стрiлянина, трупи. На загал, нiчого надзвичайного.

– Як? Чиi? Де? – вiд несподiванки Саша аж присiла на лаву.

– Нiсенiтницi верзеш, бабо. Нагрiй води, треба рани промити й дитинi допомогти. – Чоловiк виглядав злим i розводити з нею балачки, вочевидь, не збирався.

Саша знала манеру свого подружжя, його грубий, iз надсадою голос привiв ii до тями. Вона пiдвелась i кинулася до дерев’яноi дiжки бiля пiчки, почала набирати воду, а лiкар тим часом намагався закотити зiпсованi брюки.

За пiвгодини пiдлатаний медик уже оглядав дiвчинку, послухавши спочатку ii дихання. Згодом потягнувся до валiзки, витяг звiдти невеличку прозору пляшечку, в якiй бiлiв, мов снiг, порошок. На пляшечцi було видно напис латиною.

– Що це за зiлля, дядьку? – спитав Федот, сторожко розглядаючи пляшечку.

– Лiки. Аспiрин, з-за кордону привезений, – вiдповiв лiкар i, вiдмiривши дозу, змусив дитину проковтнути й запити водою.

Лiда скривилась, немов з’iла кисле яблуко.

– Справи кепськi, сильне запалення. Щоб на легенi не перекинулось, – заклопотано промовив Олександр Семенович.

– Робiть, дядьку, що зможете. Розрахуюся вповнi. Аби тiльки дiвчинка жива була, – насупився Федот.

Лiкар хотiв був сказати, що в нього таких хворих – море, але згадав про сокиру й вищир вовчого писка й нiчого не вiдповiв. Лише почав копирсатися у валiзцi та дiставати невiдомi колбочки й коробочки. Згодом вiн роз’яснив, як треба пацiентцi приймати лiки, наказав розтирати спиртовим та трав’яним настоем груди, класти теплi компреси.

– Усе налагодиться, не переймайтеся, – обнадiйливо сказав Олександр Семенович i почав одягатися.

Тiеi ж митi Федот засунув йому в кишеню кiлька купюр, а Петро заходився збиратися – було конче треба вiдвести лiкаря назад у район. Тiльки-но вони щезли за дверима, Шевченко пiдiйшов до доньки

Та все ще лежала крижем, Саша iнодi пiдходила до неi й мацала лоба, а тодi важко хитала головою.

– Вiдпочинь, мати. Я посиджу трохи. – Федот доторкнувся до плеча дружини, а вона подивилася на нього змученим поглядом.

– Я ще можу, ти, мабуть, побiльше втомився, – вiдповiла вона.

– Нi, посиджу, пiди покуняй, – не вгамовувався чоловiк.

Сперечатися з ним було марно, тому Саша пiдвелася, притримуючи край свiтлоi сукнi, пiшла, лягла в лiжко i майже миттево заснула. Федот сидiв бiля доньки, iнодi трохи нахилявся, затримувався на кiлька хвилин, а згодом знов випростувався. Однiеi митi вiн застиг, доторкнувся до маленьких долоньок дiвчинки, притримуючи iх, немов усе тягнув ii з ополонки. Чолов’яга сидiв бiля своеi дитини та iнодi ворушив губами. Так низько й прозоро, що цей шелест не можна було розпiзнати навiть на вiдстанi трьох лiктiв. Його слова здавалися глухуватим, прямим степовим вiтром, що посвистуе посеред поля пшеницi. Кожна фраза, яку вiн шепотiв iз придихом, пурхала понад Лiдою, загортала ii у серпанок слiв. Батько говорив i говорив. До дiвчинки долiтав жалiсний зойк пораненоi, змученоi людини. Шевченко заголосив. Величезним замусоленим кулаком iз темними вiзерунками мозолiв та брудом, що в’iвся попiд нiгтi, вiн водив по обличчю, розтираючи величезнi чоловiчi сльози. Батько шепотiв слова, притулившись до волосся своеi доньки – слова, якi могла почути лише вона.

Потiм зовсiм знесилений Федот опустив голову, пiдпер ii рукою й провалився в туманну та нiму порожнечу. Невiдомо скiльки в хатi висiла тиша, як раптом вхiднi дверi з рiзким хрускотом вiдчинились i всередину увiйшло одразу кiлька людей. Шевченко зiрвався на ноги, приголомшений таким несподiваним уторгненням. Перед ним стояли здебiльшого незнайомi люди. Декiлька з них були вбранi в зеленуватi шинелi. Декiлька – у пальто, що видавали мiських, а мiж тими та iншими стояли мiлiцiонер, голова та ще один похмурий незнайомий тип.

– Хто такi? Що тут робите? – гримнув Федот так, що жiнка його аж пiдскочила на лiжку.

Натовп розступився, i вперед вийшов похмурий.

– Згiдно постановi про продрозкладку ти маеш здати сто пудiв пшеницi та двадцять пудiв м’яса живоi ваги.

– Так було ж ось тiльки, лише другий тиждень пiшов. Ви здурiли? – Федот спробував пiдiйти до того, хто говорив, але той сам зробив перший крок.

– Товаришу, балачки тут зайвi. Цього вимагае партiя. Ти маеш бути свiдомим i сам зобов’язаний був прийти до сiльради, аби здати зайвi матерiальнi статки.

– Зайвi?! Та то все оцими от руками зароблено, на оцьому горбi…

– Вiдставити балачки! Що за цирк на дротi! Хлопцi, перевiряйте комору й у садок зайдiть.

– Як? Як? Як? – застогнав ще бiльше Федот.

Саша встала мiж ним та похмурим гостем, а решта розвернулися та розiйшлися по двору. У кiмнатi лишилися самi голова та мiлiцiонер, а також найголовнiший, що керував операцiею.

– Казав я тобi, Федоте, не норовися. Що ти розрух чиниш? – промовив голова.

– Та хто таке бачив, щоб серед чистого здоров’я… Удерлися… Пооббирали… Пуд житньоi чотирнадцять карбованцiв коштуе! На такий кошт ви мене грабуете! Ондо дитина хвора… Іроди!

– Но, полегше. Ти зараз доварнякаешся, – утрутився мiлiцiонер.

– Може, товариш утомився, не варто аж так. Вiдпочине, усе зрозумiе, – зупинив мiлiцiонера похмурий.

– Я… Та як же… Я… – лепетав Федот.

– Угамуйся, рiдненький. Тiльки не зараз. Диви, може Лiдочцi легше буде, а майно ми наживемо! – намагалася заспокоiти його дружина.

Федот осiв на лавку, а перед ним стояли трiйця чоловiкiв, що височiли тином, не даючи господарю анi продиху, анi спокою.

– От i добре, потерпи трохи, – Саша прошепотiла-продихала йому у вухо, а сама сiла поруч iз чоловiком.

Голова, побачивши, як заспокоiвся Шевченко, став хоробрим, вийшов уперед, пройшовся по хатi.

– Та ти й культжитзбiр за минулий мiсяць не здав. Вiсiмдесят карбованцiв з тебе. Згадав я вчасно! – промовив вiн.

– Не могло такого статися! Я кожен раз тобi вiддавав, – вiдбив Федот.

– Це я… – почав був голова, але закiнчити вiн не встиг. До суперечки втрутився похмурий тип, що пiдвiв руку, i у кiмнатi одразу запанувала тиша. Вiн потер пiдборiддя, дивлячись, як обурюеться Федот; на обличчi похмурого промайнула темна, недобра тiнь.

– Так, товаришi. Я все зрозумiв. Одноосiбник Шевченко сперечаеться з представниками влади, не бажае взаемодiяти, демонструе куркульську натуру. Вважаю, що «холодна» його остудить. На два днi, нехай замислиться над своею поведiнкою.

Саша вiд здивування розтулила рота, намагалася щось сказати, але лише безтямно хапала повiтря, немов риба на мiлинi. Федот був метнувся на похмурого, зробив крок, але тут жiнка впала йому в ноги, ухопила за стегно й заволала:

– Згубиш нас всiх, Федюнчику! Зупинись, не треба. Або згубиш нас.

– Та я вас всiх…

– Федюнчику, рiдненький, зупинись! Побережи нас iз дiвчатами, з торбою пiдемо!

Саша розридалася, сльози почали крапати, потекли по ii обличчi, немов вона втрапила пiд дощ. Жiноча душа рвалася на клаптi, величез

ий жах охопив ii, мов холодний зимовий вiтер. Олександра трималася за чоловiкову штанину, вчепилася в нього, наче вiн сам Господь Бог i лише вiн здатен вирiшити iхню долю, припинити ii муки або ж кинути в пекло. Жiнка, заволавши, утримала, зупинила Федота. Той дивився на неi очманiло, його фiзiю немовби паралiзувало, вiн завмер i не мiг зрушити з мiсця.

Мiлiцiонер покликав декого з тих, хто тягав мiшки з пшеницею. Вони зайшли в хату, пiдхопили Шевченка за руки, i вiн покiрно, мов ягня, пiшов iз комсомольцями. На дворi вiдбувалося казна що: чужинцi не жартома розiйшлися й гребли з комори все зерно. Розтоптаним снiгом протягнувся цiвкою плутаний слiд: один з мiшкiв прогризли мишi, i пшениця витiкала струмком, розсипаючись по бiлому помосту жовклою, переривистою лiнiею, мов намальованою рукою. Краем ока Федот примiтив, як у вiдчинених дверях мерехтять пальтовi фiгури, а тодi повiтря розрiзав поросячий вереск. Федот було кинувся, але на порiг вибiгла Саша. Їi свiтлу ситцеву сукню в горошок пiдхопив зимовий вiтер, надувши, наче вiтрило. Вона притримувала одною рукою свое вбрання, а iншу простягла до чоловiка. Тоненька жiнка стояла на невисоких дерев’яних сходах, а коло неi швендяли незнайомi чолов’яги, косо придивляючись. Але вона нiкого не помiчала, дивилась на свое подружжя посеред двору й долонею, здавалося, утримувала чоловiка, благала не втручатися. Їi рука тягнулась до нього, застигнувши, мов долоня жiнки Лота. Саша мовчала. Слова виявилися непотрiбними. Федот ще нiколи не бачив свою дружину такою – божевiльною та прекрасною. Темне Сашине волосся пестив вiтерець, злегка приховуючи кучерями лiву частину ii тонкого блiдого обличчя. Червонi, як пiзнiй захiд сонця, вуста були трохи вiдкритi, зеленi очi здавалися лугом лiтнiх трав. Вiд цього у Федота перехопило подих, вiн витрiщився у вiдкриту долоню дружини й нiчого iншого не робив. Так тривало одну мить, а може, одну вiчнiсть.

Шевченко подумав, що треба все це зупинити. Вiн люто стиснув кулаки, але, аби не бачити того, що вiдбувалося, опустив очi й попрямував за сiльським мiлiцiонером.

За годину вiн уже сидiв на пiдвалi – у «холоднiй», як його ще називали. Це був льох колишнього панського будинку. На кам’яному пiдмурку були розкиданi шматки дощок, трошки соломи, бiля стiни – два величезнi бруси, що замiнювали опори лiжка. Поперек них лежали два розпили, на яких вiдпочивали арештанти. На стiнах, що були викладенi з пласких кам’янцiв, плодилась плiснява, яка зеленiла в порожнечах, а деiнде сiрiла й перетворювалася на землянисто-олов’янi смуги. Згори, над самою землею, видно було невеличке вiконце, розмiром у пiвлiктя. Його перекривали три залiзнi кованi смуги, виконуючи таким чином роль решiтки у в’язницi. Інодi, коли iшов снiг, дрiбнi, мов крупа, снiжинки залiтали до пiдвалу, а тодi, повiльно кружляючи у своему холодному й вiдстороненому вальсi, спускалися на вогку пiдлогу. Свiтло вповзало до вiконця, немов змiя, тонкою стрiчкою. Федот озирнувся – похмуре примiщення тиснуло з усiх бокiв, нависало, звужувало й без цього невеличкий простiр. Як же ж воно так сталося? Де це вiн знаходиться й чому? Коли вiн раптом перетворився на вигнанця, переступив цю межу й опинився в очах влади злочинцем?

У душi паскудно торохкало, буцiмто зламались механiзми й випали гвинтики. Усе було не так.

– Та мать же ж твою йоб! – закричав Федот, i кам’яний грот пiдсилив звук, надаючи матернiй лайцi низьку й зловiсну тональнiсть.

Шевченко опустився на дрова, присiв, уперся в кут. Незрозумiло, хто вiн тепер? Усе життя вважав себе хлiборобом, едине, чим переймався, – посiяти й зiбрати врожай… Коли батько почув, що в Петроградi стався переворот, то пiшов, здав родинне золото – двi каблучки та невеличкий кулон – у найближчому мiстечку лихварю. Тодi приiхав, вiддав Федоту грошi, наказав докласти, купити корову:

– Скiнчився вiк, синку. Тепер починаеться темрява. Серцем чую, що будемо виживати, а жити – нi, – сказав вiн.

З того дня Шевченко все робив, аби залишитись у свiтi живих. І яка його доля? Сидить у холоднiй. Хату розграбовано, донька хвора. Де взяти надiю? Як зустрiти завтрашнiй день? Цi думки зробили Федотову голову важкою. Так вiн розмiрковував, а на вулицi знову посипав снiг. Бiлий порошок улiтав у тонкий отвiр, висипався на чорну пiдлогу, укриваючи ii тонкою молочною пiнкою. Снiгу насипало вже добряче, навiть утворилася невеличка грудка. Чоловiк у пiдвалi мовчав, виразно позiхав. Зненацька на нього впало камiння роздумiв, його завалило брилами думок, придавило до дна. Федот опустився на тапчан, примостився i, коли тiло набуло горизонтального положення, вiдразу заснув.

Гуркоту дверей Шевченко вже не чув. Так само, як i того, що до пiдвалу ввiйшов ще один чоловiк. Новак подивився на лежачого з певним спiвчуттям, немовби пожалiв свого спiвкамерника. Згодом трошки пройшовся, пiдняв стару поламану дошку. Створив iз каменюк щось, схоже на стiлець, пiдклав деревину, як лавку, та й гепнувся туди. Час тягнувся гречаним медом – так само темний та густий. Довго нiчог

не вiдбувалося. Новак устиг закуняти, прокинутися. З вiкна виливалась у камеру синь, насичена кольором, з часом вона гусла, пiзнiше неминуче перетворювалась у сизо-брудний тон, тьмянiла i через годину зовсiм почорнiла. Настав вечiр. Тут Федот спробував перевернутися, та невдало – скотився з дощок на втрамбовану земляну пiдлогу.

– Гей, обережнiше тут, бо лоба розiб’еш. Чим я тебе лiкувати буду – сказав новак.

Шевченко заспаний придивився, пiдвiвся, сiв на лiжак.

– Несторе, то ти?

– А хто ж? Я, чорт мене забирай, – вiдповiв Нестор.

– Якого бiса ти тут?

– Та язик мiй язикатий винний.

– Он як. Цього разу що?

– Ну, ти мене знаеш. Стою я, дивлюся, як майно твое виносять. Хлопцi молодi зовсiм, тонковусi, як наш старий панотець. Пам’ятаеш його, як вiн одного разу службу закiнчив та й вийшов до лiсу, а повернувся напiдпитку…

– Почекай ти зi своiм попом! Ти як та рiчка весняна – вируеш, берегiв не бачиш. Давай про те, за що ти сюди загримiв.

– Так я ж тобi й кажу! Ти, Федьку, примхливий, як дитина, то розкажи, то не кажи!

– Ага, пiзнаю Нестора. Добре, давай уже в’яжи свою в’язанку. Я нiкуди не поспiшаю.

– Так, так, iде панотець, а йому назустрiч дiд Никон, жив пiд горбом, пам’ятаеш? Вiн ще тодi молодий був.

Федот глибоко зiтхнув.

– … який йому й каже…

– Здаеться, я це чув…

– Не перебивай старших! Ага. Каже йому: «Ти чого це, панотець, набрався тако»?

– І що той?

– А той мовчить. Потiм Никон каже: «Ти нинi лiтургiю невiрно служив». Пiп наш мовчить. «А ти евхаристiю не з того мiсця почав!» Панотець – могила. «А ти святу чашу пiсля причастя на мiсце не донiс!» Тут пiп не втримався: «Послухай, синку. Я ж не баптист i не католик. Я православний. Можу i в пику дати!»

Тут Нестор засмiявся, закрякав, мов качка. А згодом захрюкав, голосно та щиро. І раптом стих. Схопився за бiк, де в нього щось стрiльнуло. Вiд побаченого Федот мимоволi посмiхнувся.

– Ой, чогось це смикнуло в бочинi. Чи я не втратив своi детальки по дорозi? – пробуркотiв Нестор.

– Ти, батьку, хоч переоблiк подекуди роби, перевiряй чи на мiсцi руки-ноги. Старiсть – не радiсть!

– Це ти вiрно брешеш. Інодi пiдведуся зранку. Розплющу очi – овва, усе бiле! Як той перший снiг. А по макiтрi думка пробiгла, мов сусiдський кiт. Думаю: ну все, вiдмучився. Потрапив у Царство Небесне. І чекаю тодi, коли ж Петро-апостол покличе, визначати, куди мене пiдселять – у рай чи пак у пекло. А тодi придивляюсь – Матiр Божа! – ганчiрка з пiчки злетiла, накрила голову. От, думаю, йолоп! Докотився до чого. У рай вiн захотiв! Уставай та йди працюй у той колгосп, чорт його забирай! Так я ще трошки полежав iз портянкою на пицi та з усмiшкою кривою…

Федот знову посмiхнувся. Скiльки знав Нестора, завжди вiн був такий. Переслухати його було неможливо. Одна оповiдка обривалася й починалася iнша. Треба було витратити цiлий день, аби вислухати всi його байки, спогади, а подекуди й вiдвертi фантазii. Але, коли довелося комусь його вповнi дослухати, той був здивований: початок Несторовоi повiстi минулих лiт гладко зв’язувався з кiнцем. Вiн якимось невiдомим вiдчуттям оповiдача вiдчував, як розповiсти про дивовижнi речi, пригоди, подii, а згодом зв’язати все це в щiльний вузол й пiднести слухачу. Але мало хто мiг витримати стiльки, скiльки Нестор промовляв. Зазвичай селяни йшли на серединi розповiдi, а до нього приклеiлось прiзвисько «Нестор-манiфестор» через бажання додавати своiм бувальщинам штилю високоi урочистостi.

Однак тепер, у пiдвалi, поспiшати було нема куди, тому Федот припинив перебивати старого, що почав блукати темними кутами своеi свiдомостi, подекуди виносячи на свiт Божий, як з печери, якесь чудернацьке слово або цiкаву оповiдку. Нехай не завжди дослухували, але в селi Нестора за це, загалом, любили. Ну, як любили – наскiльки взагалi можуть сiльськi люди щиро ставитися до ближнього. Але всю цю щирiсть Нестор використовував на повну. Вiн був не такий, як усi iншi…

Отже, новий ув’язнений почав розповiдати, як же так сталося, що вiн опинився на пiдвалi. Упоравшись iз нещасним панотцем Никоном, Нестор розказав, що вийшов на вулицю й пiдiйшов до Федотовоi хвiртки. У цю мить тонковусi (чорт iх забирай, аби знов не пiти по колу!) тягали мiшки, складали iх на санки, а тодi знову йшли до комори. Пiдiгнали ще вiз. Нестор крутився поблизу й не знав, що Шевченка вже взяли.

– Забирайся, старий! Чого тут швендяеш? – буркнув один iз носiiв.

Тоi ж митi з двора вийшов похмурий товариш, бiля якого чимчикував уважно слухаючий голова.

– Я тобi кажу, а ти чуй та мовчи! – говорив похмурий своему спiвбесiдниковi.

– Так я стараюсь! Бачите, цiлий день вештаюсь хатами, усе прибираю.

– Мало, я тобi кажу. Мало. У тебе скiльки заможних? Вважай, двадцять п’ять дворiв. Ось тобi i пiвтори тисячi пудiв зерна здати.

– Та де стiльки! Я не сплю, жiнку свою мiсяць не мацав, усе ходжу по одноосiбниках. Ховають вони…

– А ти для чого тут? Партiя на тебе надiю покладае. Чи ти думаеш, в iнших менший план? А можливо, ти вважае

, що партiя план iз дурного розуму взяла, вигадала?

– І близько нi! Нi! Я з усiеi сили… От тiльки б часу трошки бiльше…

– Нема в тебе часу. Термiн до кiнця тижня, або сам тебе пiд суд вiддам. Не хочу тебе дарма лякати, але застрелю на мiсцi, щоб ти знав!

Промовивши це, похмурий пiшов назустрiч санкам, якi прибули, аби його забрати. А голова так i залишився стояти, де стояв. Його щiльне, яскраво-журавлинове обличчя пiшло бiлими плямами, очi почали бiгати, утративши фокус. Голова почав нервово терти долонею стару шкiряну папку, яку вiн носив для бiльшоi солiдностi, – папка завжди була порожня.

– Який суворий! Певно що повноважний! Так тебе вiдтягнув, аж штани твоi трiснули, – зi звичайною своею посмiшкою вiдгукнувся Нестор, якiй мимоволi став свiдком бесiди.

Тут голова повернувся до того, хто це промовив, подивився на нього, нiби бачив уперше. Хотiв було закричати, та, спантеличений попередньою розмовою, утримався. Лише сильнiше побiлiв, зовсiм як той небiжчик, легесенько похитався з боку на бiк, але встояв на мiсцi. Зненацька до них пiдiйшов мiлiцiонер, який устиг вiдвести Федота до «холодноi». Голова стиха гавкнув, наказав, аби Нестора також вiдправили до пiдвалу. Грiзний правоохоронець без пояснень кинувся виконувати наказ, ухопив нехлюя й порушника радянського порядку за рукав та потягнув у бiк панського будинку. Вони повiльно пiшли, вiд iхнiх крокiв лунало потрiскування закостенiлого лютневого снiгу. І тоi ж митi ошалiлий голова сiльради обернувся, подивився в бiк двох фiгур, що йшли вiд нього. Його погляд крутився неуважно й довго. Голова нiяк не мiг отямитись, кишки його колотилися, немов намагалися знайти вихiд iз тiла; вiн навiть не уявляв, до чого призведе його останнiй вчинок.

Роздiл 5

– А як менi треба було вчинити? Вона вчепилася в мене, тримае й волае. Одне слово – баба! – розповiдав Федот своему спiвкамерниковi про те, що вiдбулося з ним сьогоднi.

– Воно-то так. Але ти маеш сам думати. Нiчого б не трапилось, ну що б вони, розстрiляли б тебе? – Нестор примружився й подивився на сусiда.

– Ех, а ти хiба не чув, що в сусiдньому селi прямо на ганку й кiнчили? Не пригадую, як його звали: чи то Юрко, чи то Микола…

– То люди дарма теревенять. Неможливо це.

– Ага, от ти вважаеш, так задурно нас сюди кинули?

– Це звичайне самодурство. Голова злий, як той пес, зiрвався. А тебе просто провчити вирiшили.

– Ох, не вiрю я в це, Несторе. Брат каже, далi буде гiрко.

– Ну, не знаю. Можливо, перебiсяться.

Два приятелi сидiли в повнiй темрявi. Примарний жмутик мiсячного сяйва пролiзав крiзь вiконце, протiкав липкуватим рiденьким потоком у вузьке примiщення. Стояла глибока морозна нiч.

– Зимно тут! Так повиздихаемо, – промовив Федот.

Пiд час неочiкуваного й небажаного виходу з дому вiн устиг накинути легку тужурку, тому тепер увесь час тер замерзлi долонi, намагаючись зiгрiтися.

– Зараз я надихаю, не переймайся, – упевнено пробуркотiв Нестор i, як здавалося в темрявi, по-дитячому й просто усмiхнувсь.

– Ага, на тебе вся ж надiя, – пiдхопив Федот.

Нестор задоволено закрякав, завовтузився, зашурхотiв.

– Що ти там, хiд риеш, утекти надумав? – поцiкавився Шевченко.

– Та що, незручно, спину тягне, у дупу пiддувае, – поскаржився Нестор.

– Ну, ти взагалi, старий. Розжер сраку, навiть у «холодну» не влазиш.

– Та яка там срака… Дупка, така маленька, як кулачок.

– З тобою в тюрмi нормально не посидиш, ти будь-яку бiду на смiх перевернеш, сусiде.

– А що, Федюнчику, життя мале – роби не зле. Переживемо ми. І комунiстiв цих клятих. Куди б крива не завела!..

– Тобi легко казати. Бурлака бурлакою, а тут дiточки на шиi. Як замислюся, що робити, то й хочеться в оцю дiрочку в стелi й завити.

– А ти думаеш, нам, бурлакам, дуже легко? Спробуй щодня сам на сам iз собою, збожеволiеш.

– Ги, авжеж.

Тут у вiконцi хтось зашарудiв, замиготiла тiнь.

– Ти диви, хто тут?

– А бiс його зна! Може кiт лазить.

Але шарудiння не припинялося, тiнi продовжували миготiти, мов казковi.

– Та що ж таке? – обурився Федот.

– Брате, це я, – раптом озвався голос Петра, який було ледь чути.

– Оце так та-а-ак! Що ти там робиш?

Тут звук став бiльш чистим та ясним. Вочевидь, Петро нарештi знайшов отвiр, пiдiбрався до нього й говорив уже у вiконце.

– Братчику, як ти там? Не помер ще?

– Помер, от розмовляю з тобою з небес. А тут на небесах волого й Нестору в дупу тягне.

– Ну, добре, що ви там ще не завернулися. Зараз дещо передам.

Почався шерхiт, шелест, шарудiння, а тодi на пiдлогу впав невеличкий газетний верчик, згодом ще один i, нарештi, третiй.

– Тримайте, там трошки iжi.

– Петрику, кинь закурити й вогню… Та й хмизу трошки. Може пiдпалимо, зiгрiемось.

– Добре, тримайтеся.

За хвилину донизу полетiли куриво та сiрники, а трохи пiзнiше – тоненькi деревинки. Ще певний час палички падали зi стелi, утворивши врештi кудлатий горбик.

– Дякую, братчику! – прокричав Федот нагору, i тiнь щезла.

Шевченко затягнувся, i ядучий дим

заповнив примiщення, а пiсля туманом потягнувся вгору. В’язнi поiли, розпалили невеличке вогнище. Патлате полум’я затанцювало, освiтивши пiдвал, висвiтивши кожну деталь, усi викрутаси та трiщини в стелi, густу сiрiсть пласких камiнцiв, якими було викладено стiни, мокру з розводами земляну пiдлогу, яку витоптали аж до рiвноi поверхнi. Чиiсь слiди на цiй пiдлозi, ось кирзовий: ум’ятину продавлено з вiзерунком пiдошви, роздiлено на двi частини, пiдбiр та ступня. А ось черевики, судячи з легкого вiдтиску, iз протертою платформою, яку виносили до дiрок. Скiльки тут перебувало людей? Про що вони розмовляли? Чиi долi були тут остаточно зруйнованi або, навпаки, хто змiг вийти iншим i бiльш не суперечити владi?

Грайливе свiтло заметушилось пiдвалом, висвiтлюючи новi й новi кострубатостi, ламанi лiнii та грубi кути. Нестор замовк, жував шмат хлiба з салом, хрумкав цибулею, наполегливо працював щелепами. Його вкрите зморшками обличчя з тонкими складками й глибокими впадинами в напiвтемрявi виглядало так, неначе перед Федотом сидiв старезний дiдуган. Це вiдчуття посилювалося через грубу, видублену шкiру рук, долонi з товстими пальцями, нерiвними нiгтями сталевого кольору, пiд якими чорнiла смуга бруду. Додаючи ефекту, Нестор зачмокав, як столiтнiй старий, щохвилини зойкаючи та позiхаючи.

– Давно хотiв тебе спитати: звiдки ти до нас приiхав? Ти ж не мiсцевий? – звернувся Федот до свого сусiда.

– Тобто звiдки я приiхав тридцять рокiв тому?

– Так, менi батько казав, що ти з Чернiгiвщини.

– Ага, було.

– То що трапилось?

– Е-е-е, ну, слухай.

Коли Несторовi минуло двадцять два роки, вiн служив у мiсцевого пана. То був повнявий чолов’яга, голомозий, iз круглим, мов колесо, обличчям. Вiн дослужився до полковника чи то пак колезького радника за табелем про ранги, а пiд старiсть поставив господарство, iздив iз дворовими на полювання, гуляв i догулював рештки життя свого в утiхах, жiночих пестощах та п’янiй стрiлянинi. Звали пана Архипом Дмитровичем. Його великий кам’яний будинок iз високими колонами та терасою, яка протяглася по всiй ширинi споруди, височiв посеред густого, подекуди взагалi непрохiдного чернiгiвського лiсу. Звiрiв там було багацько, поля за межами лiсу були широченнi, а повiтря – насичене свiжiстю й пахощами трав.

День у пана починався зазвичай iз голосних крикiв: принести йому розсолу чи то нагрiти ванну. Дружина Архипа Дмитровича раптово померла рокiв десять тому, дiтей у них не було, вiдтак пан був сам-один, розважався, як мiг. Легке похмiлля стало його щоденним супутником. Солдатська лайка та вигуки були вiрною ознакою, що ранок почався добре: Архип Дмитрович повний сил та бажань. І був Нестор в пана рiзноробом. Допомагав конюховi, порався з собаками, супроводжував господаря на полюваннi. Бувае, схоче пан пообiдати бiля самого краю лiсу, то робiтники тягнуть стiльцi, столи, а раз було навiть рояль: пан замовив iз Киева артистку, яка наспiвувала йому, поки той лупав добру мiсцеву горiлку. Не сказати, щоб пан поважав своiх людей, траплялось, i нагайкою мiг перетягнути, але платив справно. Утiм, лише наймитам. На хуторi жило близько двадцяти родин, деякi робили на пана, виплачуючи в такий спосiб частину оренди землi. Неподалiк було село, звiдки до помiщика приходили люди, якi бажали трохи пiдзаробити. Але бiльшiсть волiли працювати на себе – бiльше нiж половина мали коня i вiд двох десятин. Чолов’яги потроху випивали, жiнки народжували, пан старiв. Так тривало, доки одного дня Архиповi Дмитровичу не виповнилося шiстдесят. Вiн, як зазвичай, по обiдi виiхав до лiсу, але впав з коня i швидко геть занедужав. У тi днi Нестор був приставлений до пана, приходив, як тiльки той кликав, поправляв, перевертав старого. Доводилося розмовляти з вiдставником, а язик в нашого Нестора тодi був такий самий гострий, як i тепер, та й поговорити хлопець любив. Спочатку пан розважався, слухаючи плутанi оповiдки парубка, а згодом йому навiть сподобалось. Урештi-решт майже кожноi вечерi молодий Нестор сидiв бiля господаря i, поки служниця його годувала, розважав пана рiзноманiтними чутками та небилицями.

Це трапилось навеснi. Час був уже пiзнiй, темрява на дворi потекла ваксою, вимазала вiкна чорним. Лампа горiла на столi посеред порожнього посуду. Вiдблиски падали на великий диван, де лежав пан. А Нестор сидiв трошки далi, у крiслi, та чекав, поки господар повечеряе.

– От, кажуть, що в тамтешньому лiсi завелася потвора. Тягае людину за патли, поки не вирве. Он дивiться, у селi половина – голомозi, – казав Нестор.

– Затурканий ти, але смiшний, – iз посмiшкою вiдповiдав йому пан, поправляючи ковдру.

– Можливо, я й затурканий, але ось що люди кажуть. Ходять у нас по дворах якiсь чолов’яги, кажуть, вони «бiльшовики». Зiбрали народ та давай чесати про рiвнiсть та братерство, – продовжував доповiдати Нестор.

– Я тобi так скажу, що рiвнiсть бувае лише перед смертю, – сказав пан.

– Зрозумiло, я людина темна, неосвiчена. Каламутникiв багато чув, бувало, але от чому, Архипе Дмитровичу, ви заможн

й, а я бiдний? – осмiлiв Нестор.

– О, ти, небоже, завiв розмови… Воно не через те, що нема рiвностi, а тому, що свiт так влаштований: хтось вище, а хтось нижче. Так вся конструкцiя свiту i тримаеться: бiднi пiдпирають середнякiв, тi – бiльш заможних, тодi – такi, як я, вище – губернатор, царська родина й сам государ. Згадаеш моi слова – часи змiняться, а цей принцип – нiколи, лише назви будуть iншi, – прочитав лекцiю пан.

– Але як же ж! Це ж замкнуте коло – де не сунься, скрiзь перешкоди. І що менi, так i здохнути голотою? – не втримався Нестор.

– Та як ти смiеш пану такi питання ставити?! Рiвностi вiн забажав? Працювати треба! Усi лайдаки волають про рiвнiсть, тому що хочуть нажитися на чужому! – помiщик пiдвищив голос, закричав, загарчав…

І зненацька замовк. Опустився на диван, вiдкинув голову, лiг. Спочатку Несторовi здавалось – той жартуе, бавиться. Пан був охочий до розваг. Може, зараз засмiеться й вилае на три поверхи. Вояка вiн i е вояка, i жарти в нього такi. Чи може заснув? Хоча так рiдко траплялося, зазвичай пан наказував перед сном усiм вийти, погасити свiтло й заслонити вiкна. Та наразi нiчого такого не було. Хлопець пiдiйшов до пана, але той навiть не ворухнувся. Дивнi справи! Так тривало ще кiлька хвилин, Нестор уже хотiв було пiти, коли почув стогiн. Грудний, iз сильним хрипом. Архип Дмитрович стогнав дедалi слабше. Нестор розхвилювався. Ще б пак! Пана, хоч вiн i був до нього добрий, скрiзь знали як дуже непросту людину з важкою вдачею. На селi до цього звикли, тому намагалися не мозолити пановi очi дарма або ж, як наймались, то сумлiнно працювати. Що вже казати, боялись зайвий раз до нього пiдходити. Правду сказати, i сам Нестор боявся. Проте господар i далi хрипiв та стогнав. Вочевидь, йому було зовсiм зле. Тому хлопець дуже обережно пiдiйшов до помiщика, щоб спитати, у чому рiч, аж раптом пан несподiвано простягнув руку й, схопивши парубка за сорочку, притягнув до себе. І звiдки в нього стiльки сил! Нестор до нестями перелякався, не маючи сил чинити спротив. Пiддався, зробив пiвкроку назустрiч. І тут Нестор побачив витрiщенi, страшнi очi Архипа Дмитровича. Той вилупився на хлопця, немов бачив його вперше. Налитi, укритi рясною червоною сiткою судин, очi були жахливi. Побите вiспою обличчя перекривилося, один кут рота злетiв догори, iнший упав додолу. Вуста здригалися, неначе в них раз за разом заганяли голку. На лобi з’явилися дрiбнi краплi поту. Вiд цього видовища Нестор затремтiв, як горобець зимою. Пан ще дужче притягнув його до себе, спробував вiдкрити рота, аби скласти звуки в слова, але замiсть цього глибоко, широко, гучно видихнув просто в обличчя розгубленому Нестору. І тоi ж митi Архип Дмитрович застиг. Це подмух виявився останнiм. Насичений, з ледь помiтним запахом яловичини, часниковоi пiдливи та приправ видих накрив парубка. Обдав його, як крiп. Змусив тремтiти. Немов сама Смерть дала йому почути останнiй прояв життя. Того життя, що вислизнуло з панського тiла й вiдлетiло разом iз ароматом вечерi.

Жах охопив Нестора. Вiн розтис кулак мерця, поклав руку бiля тiла, вiдступив назад. Вискочив iз вiкна, побiг до невеличких будiвель на краю маетку, де мешкали наймити. Зiбрав речi i тiеi ж ночi втiк: боявся, що його звинуватять у смертi пана.

– Так я довго мандрував, поки не прибився до вашого села. Оселився поруч iз твоiм батьком. Вiн ще менi хату допомагав обмазувати, – завершив свою розповiдь Нестор.

– Гм, а що, не можна було iнакше? – спитав Федот.

– Та де там! Я молодий був! Зелений! Як утiк, так i полегшало на душi. А так би не заспокоiвся.

– Нi, втеча – це не добре. Чоловiк мае стояти на своему до кiнця. Так мене тато вчив.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить