Петлюра. Боротьба
Максим Анатолиевич Бутченко

Того ранку Симон Петлюра нарештi повернувся додому. Обiйняв дружину Ольгу, вiльно дихав на повнi груди. Стiльки часу вiн провiв у в’язницi бездiяльно. І ось вiдчув, що настае пора великих змiн. Соратники чекають наказу дiяти. Одначе кохана Ольга i маленька донечка Леся дуже потерпають вiд того, що тато й чоловiк i далi майже не з’являтиметься вдома. Та й чи буде в них дiм? І сам Петлюра розриваеться мiж сiм’ею та своею мрiею – незалежною Украiною. Режим Скоропадського мае бути повалено. Вiдступати не можна. Здаеться, Петлюра чуе власний голос нiби здалеку. І наче не вiн промовляе тi слова: «Іншого шляху, крiм повстання, у нас немае…»

Максим Бутченко

Петлюра. Боротьба

Важкий шлях, народе Украiни, до твого щастя… Тернями встеляють його твоi вороги i, як дикi звiрi, вичiкують хвилi, коли б кинутися на тебе й своiми забрудненими пазурами впитися у твое молоде тiло… й ссати з нього твою святу кров. А ти, зневiрений i втомлений, блукаеш серед цього бруду, чуток, провокацiй, пiдлесливих обiцянок, котрi тiльки розпорошують твоi сили й розбивають дух твiй. Зневiр’ю, розчаруванню не може бути мiсця в час, коли на довгi лiта вирiшуеться твоя доля, твое щастя i твiй добробут. Лише мiць, еднiсть i тверде непохитне стремлiння до повноi незалежностi й свободи може бути нашим побратимом.

    Симон Петлюра. До населення всiеi Соборноi Украiни. 17 вересня 1919 р.

Електронна версiя зроблена за виданням:

Переклад з росiйськоi Тетяни Свелеби

© Бутченко М. А, 2018

© Depositphotos.com / risto40, slunicko1977, IlyaKvatyura, обкладинка, 2019

© Книжковий клуб «Клуб Сiмейного Дозвiлля», видання украiнською мовою, 2019

© Книжковий клуб «Клуб Сiмейного Дозвiлля», художне оформлення, 2019

Ця iсторiя почалася наприкiнцi 1918 року. У той час Украiну очолював гетьман – колишнiй царський офiцер, украiнський полiтик Павло Петрович Скоропадський, а краiна називалась Украiнською Державою. Навеснi того року багатотисячна нiмецька армiя вторглась iз захiдного берега Збруча, уклавши угоду з украiнськими полiтиками. Ця угода була вкрай проста: нiмецький уряд допомагае звiльнити Украiну вiд бiльшовикiв, натомiсть до Нiмеччини мае бути вiдправлено сотнi тисяч потягiв iз продуктами. «Вiйна за iжу» – так це називали i жартома, i всерйоз. Вiйська просувалися швидко – украiнцi й нiмцi витiсняли червоних на всiх фронтах. Як вiдомо, Симон Петлюра зi Слобiдським кошем першим увiйшов до Киева, не бажаючи поступатися перемогою iнтервентам. Тодi ж нiмецьке командування визнало дii Симона Васильовича небезпечними, i вiн був змушений скласти своi повноваження в Кошi. І очолив Союз земств – органiзацiю, що координувала самоврядування на мiсцях. У кiнцi квiтня вiдбувся так званий гетьманський переворот – на з’iздi хлiборобiв, що проходив у примiщеннi киiвського цирку, Скоропадський оголосив себе гетьманом. Усi демократичнi iнститути У.Н.Р.[1 - Тогочасне написання. (Прим. ред.)] було розпущено, чимало дiячiв заарештовано, хоча декого одразу й вiдпустили. Державний устрiй Украiни дуже швидко почав нагадувати монархiчний.

Саме тодi почалися й першi селянськi повстання. Нiмецька варта забирала в украiнських селян хлiб i харчi, прирiкаючи тих на голодне життя на гранi виживання. Озлоблених людей було доведено до вiдчаю. Ще з лiта по Украiнi прокотилася хвиля селянських повстань, у яких загалом узяло участь близько 100 тисяч осiб. Понад 20 тисяч нiмецьких солдатiв загинуло, десятки тисяч було поранено. Землю вiддавали колишнiм помiщикам, що викликало ще бiльше незадоволення на селi. Петлюра кiлька разiв вiдкрито виступав проти гетьмана, закликаючи того не грабувати селянство. Але Скоропадський не мiг або не хотiв навести лад – нiмцi забирали iжу за умовами договору; а бунти гетьман жорстоко придушував.

Урештi, через постiйну критику гетьмана, Петлюра зазнав репресiй, а потiм його взагалi було ув’язнено. Однак восени все змiнилося. Нiмцi зазнали поразки у европейськiй вiйнi. Продовольство, обiцяне Скоропадським, постачалося з перебоями – нiмецька армiя i краiна голодували. Тим часом у жовтнi в Нiмеччинi було створено новий уряд, який проголосив полiтику миру. 7 листопада там почалася революцiя, iмператор Вiльгельм II утiк iз краiни, а вже 11 листопада Нiмеччина капiтулювала.

Таким чином, у гетьмана бiльше не залишилося союзникiв. Надто пiзно вiн заявив про земельну реформу, про пiльги для селянства. Скоропадський був iнiцiатором створення Украiнськоi академii наук, багатьох iнших державних iнститутiв, але так i не став нацiональним лiдером. Вiн у всьому вбачав змову проти себе, що, зрештою, не було позбавлено сенсу – ще влiтку виникла органiзацiя «Нацiональний союз», завданням якоi було скинути Павла Петровича. Його влада висiла на волосинi, й кожен наступний день мiг стати вирiшальним.

Роздiл 1

Дверi вiдчинилися. Майже хвилину з них нiхто не виходив. Зяяла лише чорна порожнеча прямокутного проходу. Свист iржавих залiзних петель кiлька секунд в

сiв у повiтрi, доки не обсипався разом iз дрiбним пилом на брудну бетонну пiдлогу. Темна-темна вранiшня тиша нiби обклала порiг невисокого входу ватою, крiзь яку не могло проникнути жодного звуку. Раптом вугляна пелена проходу захвилювалася, по нiй пробiгли брижi, як по натягнутiй тканинi, й за мить iмла розiрвалась, випускаючи фiгуру чоловiка; швидко крокуючи, вiн вирвався з пiтьми. Рiзкi, навiть нервовi рухи свiдчили про те, що той дуже поспiшае. Здавалося, нiби вiн розiгнався бiля виходу, а далi ще й пришвидшив крок, щоб легкий осiннiй вiтер здув iз його тiла лахмiття темряви, яке залишилося пiсля похмурих коридорiв.

Чоловiк стрiмко пройшовся широким двориком, огородженим обшарпаною цегляною стiною, проскочив розчиненi навстiж металевi ворота, ступив три кроки лiворуч i зупинився. На його непримiтному, звичайному обличчi промайнула хвиля подиву, наче вiн уперше опинився на широкiй киiвськiй вулицi. Так бувае, коли потрапляеш у знайоме мiсце пiсля довгоi вiдсутностi, i звичний пейзаж здаеться нiби чужим, тому що пам’ять часто-густо позбуваеться непотрiбних спогадiв швидше, нiж ми можемо собi уявити. Хоч би що там було, однак цiлком звичайна обстановка сутiнковоi пiзньоi осенi змусила чоловiка зацiпенiти й стати на мить деталлю проспекту, засипаного жовтим листям, сухi тiльця якого опадали в блискучi чорнильнi калюжi; обставленого триповерховими будинками з каламутними вiкнами, схожими на очi древнього старця. Чоловiк глибоко зiтхнув, i вологе повiтря холодним струменем проникло в горло. Вiн рушив, тепер уже не так швидко, уважно карбуючи кожен крок, нiби вiдлiчував вiдстань, котра збiльшуеться мiж ним i Лук’янiвською тюрмою, де його було ув’язнено майже три мiсяцi.

Ранок 11 листопада був звичайнiсiньким для перехожих, якi щулилися вiд пронизливого вiтру, намагаючись утримати в обiймах драпового пальта або добротного кожуха власне тепло. Двiрник стояв бiля парадного входу респектабельного будинку й, обiпершись лiктями на тонку криву мiтлу, курив самокрутку; бiлий дим огортав його на секунду, надаючи виснаженому обличчю якоiсь дивноi загадковостi. Вiзник дрiмав на передку, вчепившись зашкарублими долонями iз синiми прожилками вен за вiжки. Вельможна дама, притримуючи вiд вiтру криси свого широкого капелюшка, а iнодi пiднiмаючи комiрець легкоi шубки, грацiйно простувала тротуаром.

Однак нiхто не помiчав нашого чоловiка з високим чолом, рiвним носом i мiцно стиснутими губами. Вiн усе йшов, поважно карбуючи крок, нiби на парадi. Колишнiй в’язень був одягнений у вiйськовий френч, на головi офiцерський кашкет, на руках – шкiрянi рукавички. Крокував твердо, немов даючи долi таким чином зрозумiти, що не вона керуе ним, а вiн нею. Нiхто, авжеж, нiхто не мiг навiть припустити, у якому бурхливому вирi подiй закрутиться невдовзi все в цьому мiстi: перехожi, двiрник, панi та iншi кияни, – пiсля виходу з ув’язнення цього непомiтного громадянина.

– Симон Васильович? – грубий голос раптом пролунав позаду.

Чоловiк зупинився, обернувся.

– Так, – коротко вiдповiв.

– Петлюра? – не вгавав незнайомець.

– Справдi так.

Перед ним стояв юнак. Легкий пушок на щоках, великi зеленi очi, чубчик, що спадав на лоба. Вiн м’яв у руках кепку, трохи хвилювався. Форма юнкера виказувала в ньому людину, яка обрала кар’еру вiйськового.

– Я… Я багато чув про вас, – нарештi промовив юнак.

– Гм… Дозвольте поцiкавитися, що саме, – Симон Васильович ледь усмiхнувся.

– Та так… Казали, що ви три аршини на зрiст… Руки – нiби двi лопати… Брехали, що ви чорний, як смола… Й iкла стирчать… – хлопець геть знiяковiв.

– Он як! Ну, як бачиш, брате, iкла я сьогоднi вдома залишив, – Петлюра знов усмiхнувся.

– Справдi? – запитав юнак i лише тодi втямив, що бовкнув дурницю.

– Як тебе звати? – спитав Петлюра.

– Гаврило я, – вiдповiв юнак.

– От що я тобi скажу, Гавриле. Я звичайний. Розумiеш, немае нiчого в менi особливого, крiм вiри, – мовив Симон Васильович.

– Вiри? – знову перепитав юнак, не розумiючи, про що йдеться.

– Так, брате. Скажу тобi, що той, хто розкрие секрет вiри – розкрие секрет життя.

А потiм по-дружньому поплескав хлопця по плечу, попрощався й пiшов у бiк готелю «Прага», що неподалiк вiд Софiйськоi площi. Мiсто прокидалося, на тротуарах ставало все бiльше перехожих. Мчали екiпажi, деренчали на брукiвцi фаетони. Легкий шум заповзав у вушну раковину, неначе вуж, сподiваючись знайти там собi сховок. Вулицi наповнювалися шурхотiнням, окриками, фирканням. Усе це невидимими потоками стiкалося по семи пагорбах i розливалося, подiбно до стрiмких ручаiв. Але Симон Васильович не чув нiчого, що могло б збити його з рiвномiрного плину думок, який вiдповiдав його статечнiй ходi. Цей ранок, нiчим не прикметний для оточуючих, став для нього перепусткою в iнший свiт. Нi, не по мiськiй брукiвцi йшов Петлюра, не по осiннiй грязюцi, яка темним, каламутним супом розлилася по тротуару, – вiн пiдносився над камiнням, пурхав у повiтрi пташкою, зависав у повiваннях вiтру. Скоро, скоро все вирiшиться, ось тiльки чи

истачить у нього сил? Чому з голови не йде думка про Украiну; якi вихори здiймаються в його свiдомостi знову й знову? І як бути з гетьманом, проти котрого вiн обiцяв не виступати? Де ця тонка грань мiж словом i дiлом? Якщо все зруйнуеться, то хто виграе? Надворi була осiнь 1918 року – час великих подiй i маленьких людей.

Ось, нарештi, порiг номера готелю, де вiн мешкае. Вiдразу вийшла здивована Ольга. Обiйми, нiжнiсть, тепло. Симон Васильович прихилився до дружини, вiдчув слабенький аромат. Що це? Старi парфуми? Сукня ввiбрала в себе пахощi церковного ладану? Чи, може, це терпкий аромат трав, якi вона збирала за мiстом, а потiм ламала висушенi стебла тонкими пальцями, кидала в чайник, заливала окропом; i густий польовий запах огортав ii шкiру, неначе проникаючи в плоть. Так, саме так i е – ii душа пахне духмяною травою.

– Я так чекала! Останнiми днями бозна-що вiдбуваеться, – Ольга гладила чоловiка по щоках.

– Менi казали. Казали…

– Чи хвилюватися менi, Симоне? Я стiльки потерпала…

– Знаю, знаю, моя мила. Але якщо доля дае ще один шанс, то грiх ним не скористатися… Адже ти сильна, усе витримаеш, Оленько.

– Так, я сильна, сильна… Сама повторюю раз у раз… Уже втомилася повторювати.

– Нi, нi, не впадай у вiдчай. Коли й ти поступишся, то хто залишиться?

– Хто? Не знаю. Це мiсто. Вулиця. Перехожi. Поглянь у вiкно. Подивись на людей, зазирни iм в очi. Їм же нiчого вже не треба, хiба що спокою.

– Бачу, бачу…

– Чи не авантюра це – виступати проти гетьмана? З ким? Хто пiде за тобою? Чула, що Володимир Кирилович[2 - Володимир Винниченко (1880–1951) – украiнський полiтичний i державний дiяч, прозаiк, драматург i художник. Автор багатьох декларацiй i законодавчих актiв У.Н.Р. Саме вiн 10 червня 1917 р. на 2-му Всеукраiнському вiйськовому з’iздi оголосив I Унiверсал Центральноi Ради. (Тут i далi прим. авт., якщо не зазначено iнше.)] на зiбраннi заявив: шансiв перемогти вчетверо менше.

– Так, знаю, це схоже на входження в пiтьму… Не можу осягнути, Ольго. Але й вiдмовитися також. Нiби щось притягуе мене… Вабить… Не розумiю досi, як учинити…

Уже мало не всоте вони розмовляють на цю тему. Багато разiв сiдали за стiл, запалювали свiчi, й бурштинове свiтло забарвлювало iхнi худi обличчя, в’язка свiтляна олiя застигала на стiнах нерiвними шарами. Тодi, коли весь свiт обмежувався чотирма стiнами iхнього помешкання, коли простiр стискався до семи аршинiв, коли повiтря важчало й лягало iм на плечi невидимим камiнням – вони говорили про майбутне так, неначе воно було сьогоденням. Говорили про краiну, якоi не було на картi та в географiчних атласах, але вона iснувала в iхнiх серцях; i реальнiсть перетворювалася на вимисел, а вимисел ставав реальнiстю. І зараз вони все повертались i повертались до давньоi бесiди – двое людей, якi обрали спiльний життевий шлях.

– Я знаю, що потрiбно боротися, але чи прийшов час, Симоне? Гетьман ще й досi могутнiй! – хвилювалась Ольга.

Симон Васильович мовчав. Дивився в темнi очi дружини, на тоненькi срiбнi ниточки ранньоi сивини, якi простяглися вiд скронi. Вона думала про те, як невисловлене, таемне лихо (те, що мiж здогадками й пересторогами) може раптом з’явитись i все зруйнувати. Усе iхне життя може на секунду завмерти, зупинитися, а потiм понести iх бурхливим потоком, i тодi вже не буде чим зарадити, не буде змоги повернути назад. Так, саме так, неначе сухий аркуш пергаменту, чутливий до доторкiв вiтру, вразливий до дихання протягу, – жiноча душа вiдчувала примхи долi!.. І зараз, коли чоловiк повернувся з тюрми, пiсля тяжких днiв розлуки, вони опинилися перед вибором, не до кiнця розумiючи, до чого все це приведе.

– Можливо, вiдмовишся вiд повстання? – нарештi промовила Ольга.

– От уже й Нацiональний Союз визначився – виступати проти гетьмана. Менi треба потрапити до сiчових стрiльцiв. Трохи часу… Так, певно, що так, – трохи часу, – сказав Симон Васильович i легенько хитнув головою.

– Боюся, аби не сталося так, що почнуть, а потiм кинуть усе на пiвдорозi. Це буде найгiрше для всiх нас, – Ольга поправила пенсне, що сповзало з ii маленького носика.

– Усе так, моя рiдна… Усе саме так… Сьогоднi зустрiчаюся з Андрiем Григоровичем[3 - Андрiй Григорович В’язлов (1862–1919) – за часiв Гетьманату начальник в’язничного управлiння, член Сенату Украiнськоi держави, мiнiстр юстицii (жовтень – листопад 1918). Особисто клопотався перед гетьманом про звiльнення Петлюри.]. Подивимося, що вiн скаже, – вiдповiв Симон Васильович.

Жiнка хотiла була щось додати, та раптом iз кiмнати до вiтальнi вийшла заспана Леся в нiчнiй сорочцi. Довге волосся спадало на щiчки. Босi нiжки тихо ступали по бордовому килимку; дiвчинка терла кулачками обличчя – вона ще як слiд не прокинулася, тому не розумiла, що вiдбуваеться.

– Лесику! Мiй Лесику! – вигукнув Симон Васильович.

Дiвчинка зупинилася, завмерла, а потiм побiгла до батька, який розпростер руки для обiймiв.

– Татусю, татусю, – дочка обiйняла його, притулилась усiм тiлом.

Так вони й стояли – Ольга, яка зняла

енсне й тримала його в руках, Симон Васильович, що цiлував доччине волосся, i маленька дiвчинка, для котроi повернення батька було схоже на казку зi щасливим кiнцем.

День минув тихо. Симон Васильович вiдпочивав, а наступного ранку поiхав до В’язлова, який усе поривався вiдвести його до гетьмана. Андрiй Григорович нервово ходив по кабiнету, i його кругле обличчя, гладко зачесане волосся, випещена борода – усе свiдчило про нього як про людину староi формацii. Було видно, що колишнiй депутат Державноi Думи I скликання вiд Киiвськоi губернii, а нинi мiнiстр Украiнськоi Держави дiйсно хвилювався. Йому хотiлося довести Петлюрi, що не все ще втрачено. Та й справдi, скiльки гетьман зробив для розвитку науки й держави! Хiба цього мало? Симон Васильович уважно слухав монолог старого приятеля, намагаючись уловлювати не лише слова, але й паузи.

– Зрозумiй, що виступати проти Скоропадського – це найбезглуздiша iдея, котра могла прийти в гарячу, нерозсудливу голову. Так, Павло Петрович перегинав палицю. І що ж? Краще буде переконувати його! Говорити, говорити, – доводив В’язлов.

– Андрiю Григоровичу, усе слушно ти кажеш. Тiльки ж скiльки тих бесiд уже було! Я, як голова Земського союзу, звертався до нього, вимагав, наполягав – припинити грабувати селян. Знайти iншi методи. І що ж? Дозволь спитати тебе – що ж? – Петлюра сидiв на стiльцi, закинувши ногу на ногу.

– Усе змiнилося, Симоне Васильовичу. Навiть вiн. А може, пiдемо до нього? Поговоримо по щиростi. Адже рiч не лише в нас, але, бiс його бери, в Украiнi! Кожен необдуманий крок, кожне нерозумне зволiкання подiбнi до злочину! – мiнiстр пiдвищив голос, намагаючись достукатися до спiврозмовника.

– Не знаю. Вже й не знаю. Можливо, тiльки заради краiни. Коли так поставлено питання, ти ж розумiеш, що амбiцiям моiм немае мiсця… Тiльки б зберегти державу. Пiти з ним поговорити… – Петлюра засумнiвався.

Йому раптом спало на думку, що не варто гарячкувати. А може, В’язлов i мае рацiю – гетьман уже не той, що був ранiше; час шлiфуе камiнням нещасть людський характер. І можливо, якщо сказати йому кiлька правильних слiв, зробити наголос на потрiбному, закликати до здорового глузду – можна домовитися? Навiщо нове кровопролиття, навiщо знову – вiйна?

– Ну що ж, я думаю, варто спробувати, – Симон Васильович повiльно розтягував слова.

– Справдi, справдi! Повiр, вiн уже все усвiдомив. Усе! – у голосi Андрiя Григоровича промайнули теплi нотки, вiн навiть усмiхнувся.

Обидва приятелi трохи розслабилися. Майбутне вже не здавалося таким невiдворотно грiзним. Нервове очiкування зустрiчi з гетьманом зародилося в грудях у Петлюри. Думки накочувались, неначе снiгова лавина, яка несеться з гiр; йому так багато хотiлося сказати Скоропадському – м’яко дорiкнути або й посварити, однак дати мiсце надii. У примiщеннi навiть трохи посвiтлiшало. Раптом у дверi постукали. В’язлов вiдповiв, що можна зайти. До кабiнету увiйшов високий худий чоловiк, який тримав у руках папку. Вiн упевнено пiдiйшов до мiнiстра й, навiть не показуючи документи, злегка нахилився i прошепотiв щось Андрiю Григоровичу. Той зробив великi очi, його обличчя перекривила гримаса. Йому хотiлося голосно закричати, але присутнiсть гостя стримала. В’язлов повiльно пройшов до свого крiсла, узявся за широку спинку й важко опустився в нього. Рука припала до пiдборiддя, пальцi нервово зашелестiли дводенною щетиною. Здавалося, на його тiло раптом почали тиснути тонни повiтря, а губи безгучно ворушилися. Петлюра розумiв, що гiсть принiс украй неприемну звiстку, i навiть дещо пiдвiвся на стiльцi, щоб мiнiстр швидше звернув на нього увагу.

– Це кiнець, Симоне Васильовичу. Так, це кiнець, – приречено прохрипiв В’язлов.

– Що сталося? – Петлюра стривожено глянув на приятеля.

– Гетьман вирiшив створити федеративний союз iз Великоросiею. Грамоту пiдпише завтра. Незалежностi Украiни бiльше не буде, – глухо вiдповiв мiнiстр.

– Як же так?! – скрикнув Симон Васильович, не стримавши емоцiй.

– Не розумiю. Адже ми щойно говорили, що йти до бiлих – це не вихiд, а глухий кут. Напевне, це Гербель[4 - Сергiй Гербель (1856–1936) – проросiйський помiщик, державний дiяч Росiйськоi iмперii, член Державноi Думи, голова Ради мiнiстрiв Украiнськоi Держави в листопадi – груднi 1918 р.]… Господи, це вiн… Посади забажав… Прем’ером… – В’язлов намагався добирати слова, але врештi зiрвався й мiцно вилаявся.

– Такi справи… – протягнув Петлюра.

Вiн також не знав, що казати. Коли так, то всi сподiвання на те, що гетьман змiнить свою думку i його можна буде переконати, е марними. Але ж тепер! Яке швидкоплинне життя настало – мiняеться, неначе подув вiтру!..

– Так, iще одне… Хочу тобi сказати… – В’язлов, усе ще ошелешений звiсткою, перебирав подумки слова, намагаючися знайти бiльш прийнятнi.

– Я слухаю, – вiдчув щось недобре Петлюра.

– Скоропадський хоче тебе заарештувати, – витиснув iз себе мiнiстр.

Симон Васильович, вслуховуючись у дрiбну барабанну дрож у грудях, у це пульсуюче вiдчуття, розумiв, що дедалi бiльше втр

чае самовладання, однак звiстка про ймовiрний арешт зненацька викликала протилежну реакцiю.

– Як? Знову? – нервово всмiхнувся вiн.

– Так. Вважае, що саме ти пiдбурюеш вiйськових до повстання. Адже вiн саме тому хотiв перекинути сiчових стрiльцiв у Львiв, а тi вiдмовилися. Очевидно, гетьман вирiшив, що ти iх пiд’юджуеш, – сказав Андрiй Григорович.

– Уже й не вгадаеш, що спало йому на думку. Ну, що буде, того не минути, – Петлюра пiдвiвся й осмикнув свiй вiйськовий френч. Вiн кивнув, злегка стиснув губи, а потiм розвернувся i вийшов з кабiнету.

На вулицi починався дощ. Холодна вода стiкала з небес, неначе вони продiрявились, потоншали вiд тертя часу, перетворилися на трухляву масу, яка нависала над землею. Було якось особливо незатишно. Хмари, темнi, наче сажа, висiли врiвень iз верхнiми поверхами – i по склу збiгали чорнi краплi. Голi дерева, нiби виснаженi подорожнi, застигли на вулицях. Вiзок торохкотiв на вибоiнах. Симон Васильович дивився, як вiзник поганяе гнiду кобилку, а та повiльно бреде, схиливши голову. Копита опускаються у глибокi калюжi, а потiм зi сплеском пiднiмаються знову. Краплi дощу розтiкаються по мордi конячки, i тiльки ii розумнi очi, сповненi людського подиву, залишаються сухими…

Наступного дня, тiльки-но каламутний осiннiй свiтанок заяснiв на вулицях Киева, у напрямку Бiлоi Церкви вирушив автомобiль На задньому сидiннi був Петлюра. Поряд iз ним – командир окремого корпусу Залiзничноi охорони Олександр Осецький[5 - Олександр Вiкторович Осецький (1873–1936) – украiнський вiйськовий дiяч, генерал армii У.Н.Р. З 12 лютого 1918 р. – начальник Украiнського Генерального штабу. З 15 листопада 1918 р. – Наказний отаман У.Н.Р. та за сумiсництвом начальник Генерального штабу вiйськ Директорii.]. Тонкi чорнi вусики увиразнювали кругле обличчя Олександра Вiкторовича, руки час вiд часу лягали на офiцерський наган, котрий вiн тримав у себе на колiнах. Кожен поворот, кожен вигин дороги, кожного стрiчного вони разом iз Симоном Васильовичем пiдозрювали у змовi; здавалося, ось-ось вони почують рев двигуна позаду. І тодi доженуть iх i схоплять, доставлять до гетьмана, а той вирiшить iхне питання надзвичайно швидко – двома пострiлами в потилицю.

– Як думаеш, варта вже шукае мене? – перервав мовчанку Петлюра.

– Коли не шукае, то готуеться, – вiдповiв Осецький.

– Правда, правда… Головне, щоб нам усiм зiбратися. Сiчовики нас зустрiнуть? – непокоiвся Симон Васильович.

Вiн тривожно поглядав на спiврозмовника, що закутався в шинель, пiднявши комiр. Осецький заплющував очi й намагався глибоко дихати, щоб стримати вiбрацiю каменя, який тиснув у грудях.

– Зустрiнуть. Вiриш, Симоне Васильовичу, пiднесений дух у них, не втрачають надii, – мовив командир.

– Дуже на це сподiваюся, – вiдповiв Петлюра.

Це був час довгих розмов, сутiнкових слiв i душевного неспокою. Двое iхали в машинi, обабiч текли осiннi лiси, жовте лахмiття висiло на гiлках. Тривожне очiкування природи перед зимою дивним чином збiглося з очiкуванням у iхнiх серцях.

Цього вечора у вiйськових бараках сiчових стрiльцiв, розташованих неподалiк вiд залiзничного вокзалу Бiлоi Церкви, стояв гомiн. Приiзд Петлюри наробив чимало галасу. Гайдамаки виходили назустрiч, простягали своi сухi, натрудженi руки; у iхнiх очах було стiльки надii! І як же влаштовано людину: вона потребуе щоденноi порцii уповання на свiтле; жадае насититися соком надii, тому що це i е елiксир життя!.. Вiсiм сотень бiйцiв вишикувалися перед Симоном Васильовичем, i густий туманний серпанок витав над iхнiми головами…

На зборах Нацiонального союзу пристрастi завирували ще дужче. Винниченко багато разiв пiдводився за столом i виголошував чергову промову, Микола Шаповал[6 - Микола Шаповал (1882–1932) – украiнський полiтичний i громадський дiяч, член Центральноi Ради, публiцист, соцiолог, поет, за фахом лiсник.] розповiдав про зраду гетьмана. Вiн емоцiйно стукав по столу, вимагаючи покарання для Скоропадського, тому що той зрадив iнтереси робiтничого класу.

– Це зрада не тiльки Украiни, а й усiеi соцiалiстичноi революцii. Так, я твердо заявляю, що ми, соцiалiсти, – я i Володимир Кирилович – докладемо всiх, Господи ти Боже мiй, усiх зусиль, щоб знести цього марiонеткового гетьмана! Так, i нiяк iнакше! – Шаповал нависав над столом i немовби припечатував долонею кожне слово.

– Правильно! Правильно! – пiдтакував Винниченко. Вiн давно вже задумав створити новий державний орган – Директорiю, маючи за взiр французьку революцiю. На чолi повиннi стати кiлька директорiв, якi керуватимуть Украiною до виборiв.

Осецький сидiв мовчки. Пiдвiвся Євген Коновалець[7 - Євген Коновалець (1892–1938) – визначний дiяч украiнського нацiоналiстичного руху, учасник Першоi свiтовоi вiйни. Фенрих (прапорщик) збройних сил Австро-Угорщини, згодом полковник армii У.Н.Р., органiзатор i керiвник Украiнськоi вiйськовоi органiзацii, очiльник Проводу украiнських нацiоналiстiв (з 1927 р.).] i розповiв, як напросився на аудiенцiю до гетьмана й переконував його скасувати федерацiю з Р

сiею.

– Отож, шановне зiбрання. Кажу я йому це, а вiн хитае головою i всмiхаеться. Розповiдаю, що не погодяться гайдамаки з його наказом, – як об стiнку горохом. Як е, так i е! – повiльно промовив Коновалець.

– Ах! Смiшним, дрiб’язковим видаеться весь процес перемовин iз цим нещасним, слинявим кретином, – закричав Винниченко. – Ось вiн, сидить у моему кабiнетi, за тим самим столом, що я за ним приймав делегацiю Антанти, комiсарiв, бiльшовикiв. Яка велика сила невiгластва: цей обмежений, неосвiчений, може, навiть хворий офiцер росiйськоi армii щиро вiрить, що вiн гетьман, тобто вищий за iнших!

У бараку стало тихо. Упиваючись власною красномовнiстю, Винниченко продовжив:

– Лисиця з довгою головою, породистим носом i круглими, каламутними, неуважними, трохи розгубленими очима. У кутиках рота збираеться слина, коли вiн говорить. І говорити вiн любить грубими, обшарпаними словами, перестрибуючи з однiеi теми на iншу, крякаючи, i складаеться враження, що його треба вiдправити до лiкарнi, – громив вiн гетьмана.

Додати що-небудь чи заперечити цi слова нiхто не бажав.

– І от зараз! У цi смутнi часи, сповненi почуття обов’язку, ми повиннi виступити проти нього, як виступають проти зарази, що поширюеться краiною! Пропоную себе на посаду голови Директорii, а Симона Васильовича Головним отаманом. Що скажете? – Володимир Кирилович окинув поглядом присутнiх, а потiм погладив невелику акуратну борiдку.

Зiбрання застигло. Шаповал знову пiдняв руку, щоб заявити про свою позицiю, але раптом, – неочiкувано для всiх присутнiх, однак цiлком у згодi з виром, який забурував у душi Петлюри, – вiн пiдвiвся, долаючи опiр повiтря, наче плавець проти течii, – i тодi не лишилося жодних iнших слiв, котрi могли бути сказанi в цей пiзнiй час. Тому Симон Васильович глухо, нiби в колодязь, вимовив лише одну фразу; i цей довгий, протяжний звук перетворився на птаха, що бився крилами об дерев’яну стелю:

– Іншого шляху, крiм повстання, у нас немае.

Роздiл 2

– Симоне – Зилоте! Симоне – Зилоте! – лунало в тьмянiй емульсii вечiрньоi вулицi. Там, у товщi повiтря, в непрогляднiй сiрiй глибинi було чутно людський голос. У цей час мало хто ходитиме темними полтавськими провулками. На початку двадцятого столiття кожен державний чин, який приiздив до Полтави, особливо якщо вiн з Петербурга, йшов спочатку на Круглу площу, до монумента «слави росiйськоi зброi». Товстий шпиль монумента був схожий на вiдрубаний хобот вимерлоi тварини. Щоразу до пам’ятника приходили чиновники росiйськоi iмперii, щоб упевнитися у власнiй величi. Ця велич самодержавства впливала на них заспокiйливо, адже полтавцi всi украiномовнi, зi своiм говором, нiби з часiв шведського короля Карла i Мазепи. Це мiсто, схоже, застигло в часi, хоча надворi 1897 рiк; i нiщо не могло зрушити цей давнiй уклад украiнськоi колиски… Неподалiк вiд монумента, на вулицi Замiськiй, лунав голос.

– Симоне – Зилоте! Симоне – Зилоте! – фраза повторювалася знову i знову. Звуки немов хотiли долинути до молодого чоловiка, який плiвся у бiк свого будинку, замислений, i не звертав уваги на окрики. Легкi швидкi кроки – i поруч iз парубком опинився зовсiм ще хлопчик рокiв дев’яти. Вiн пiдскочив до парубка й легенько смикнув того за широкий рукав сорочки.

– Семене! А це правда, що тебе тепер у семiнарii звуть Симоне – Зилоте?

– Правда, – вiдповiв Семен-Симон.

– Ти бач. Тож ти зараз – як той учень Христа?

– Ну напевне.

– Оце чудасiя! Нiколи не знав, що мiй братик може бути Христовим учнем.

Симон зупинився, потiм подивився на свого молодшого брата уважно, начебто вперше побачив. Цього весняного вечора слова, мовленi дитиною, раптом виявилися для нього дивовижними, i глибокий сенс фрази повiльно розчинявся у його свiдомостi.

– Сашку, хiба я став менш близький до тебе?

– Нi, нi, брате.

– Тодi не звертай уваги на те, що говорять люди.

– А чому?

– Тому що людська чутка подiбна до каламутноi води – на поверхнi одне, а в глибинi iнше.

– Не розумiю. Ти так говориш, нiби наш батько…

– Не хвилюйся, Сашку. З тобою я буду завжди iншим.

– Добре, Симоне – Зилоте. Добре.

Хлопчик усмiхнувся.

– А знаеш, що про тебе ще хлопцi кажуть, Семене?

– Ну що ж?

– Кажуть, що мазепинець!

– Ото так i говорять?

– Так! А мазепинець – це погана людина?

– Нi, нi… Яка ж вона погана? Вона просто iнша…

– Чим iнша?

– Як тобi пояснити… Малий ти ще… Ось! Мазепинець – це та людина, яка хоче, щоб у неi була родина.

Симон подивився на здивоване обличчя брата, а вiдтак злегка обiйняв його. Вiн знав – вони залишилися вдвох на вечiрнiй вулицi, й нiкого немае, хто б мiг розлучити iх – так само як i згуртувати. Тому що iх еднае не лише спорiдненiсть кровi, а злиття душ; кожна молекула духу iдентична. Вони – брати по кровi, сини батька-мiщанина, вiдомого в мiстi вiзника, виявилися такими несхожими на свого батька, як бувають несхожi вiдблиски одного сонячного променя. Трiпотливе почуття еднало iх. Тремтячi точки в грудях пульсували в унiсон. Вони – одн

. Двi фiгури стояли у провулку, i блiде сяйво мiсяця лилося на iхнi голови…

Симон Васильович розплющив очi. Вiн прокинувся в казармi сiчовикiв. У примiщеннi для офiцерiв було тихо. Допiзна проходило засiдання Нацiональноi спiлки, а потiм усi роз’iхалися. Винниченко подався до Киева шукати союзникiв проти гетьмана, а iншим було наказано готуватися до наступу. Петлюра лежав на солдатськiй шинелi; вiн, хоч i вкривався рваною ковдрою, промерз до кiсток, бо ночi стали холодними, а барак погано обiгрiвався.

Денне свiтло падало на пiдлогу: мiльйони пилинок кружляли в легкому вальсi. Вiн згадував днi навчання в Полтавi – наiвнi, чистi. Хiба вiн не вiрив у вищi сили, хiба не довiряв долю свою Богу? Хiба не жеврiло протирiччя в ньому змалечку, коли вiн спротивився служителям церкви, тому що серце його чинило опiр обрядам та умовностям? І тодi, у тi молодi роки, вiн найдужче мрiяв змiнити свiт, адже жагу великоi iдеi в той час можна було порiвняти з жагою здоров’я в днi чуми. Петлюра лежав на лiжку, i пам’ять повертала його в рiднi полтавськi мiсця, тому що завжди спогади людини пов’язанi не з нею, а з усiм, що ii оточуе: будинком, де народився, вулицею, по якiй ходив, мiстом, у якому вирiс. Ким вiн був i чи став собою? Петлюра задумався i не знаходив вiдповiдi.

– Кхе, кхе, – закашлявся Симон Васильович.

Тут дверi вiдчинилися i до кiмнати ввiйшов чоловiк у вiйськовому одностроi. На плечах погони украiнського поручика. Широке чоло, прямий нiс, трохи вiдстовбурченi вуха. Потрапивши до примiщення, вiн глухувато мовив:

– Симоне – Зилоте! Як здоров’я?

Симон Васильович подивився на того, хто увiйшов.

– Сашку[8 - Олександр Васильович Петлюра (1888–1951) – брат Симона Петлюри, полковник Армii У.Н.Р. Був наймолодшим iз дванадцяти дiтей Василя та Ольги Петлюр.], ти яким вiтром?

– Вiтер змiн дме, чуеш?

– Авжеж. Сiдай, брате.

Обидва Петлюри сiли на стiльцi, Симон Васильович поплескав себе по кишенях, дiстав цигарки й закурив.

– Чув, що Скоропадський задумав? – озвався старший Петлюра.

– Ага, бач, яка падлюка, – Сашко не добирав слiв.

– Та хiба тiльки вiн… Не тiльки… Менi потрiбна допомога, брате, – Симон Васильович постукав пальцями по бильцю стiльця.

– Ти ж знаеш: за тобою я пiду всюди, – вiдповiв Сашко.

– Дуже багато потрiбно зробити… Я так розумiю, що треба написати звернення до людей. Так би мовити, до душi кожного… А вiдтак збирати вiйська… У мене якесь дивне вiдчуття… Не можу точно описати, – старший Петлюра курив, струшуючи попiл у велику гiльзу.

– Що за вiдчуття? – Сашко дивився на брата.

Симон Васильович раптом подумав, що брат дивиться так само, як i багато рокiв тому – в отому темному провулку.

– Як би це точнiше сказати… Менi здаеться, що я все ще там, у юностi… Не те щоб не вирiс, Боже збав… Тiльки от нiяк не можу усвiдомити, хто я… Свое мiсце… Чи лише менi потрiбно… Йти цим шляхом…

Вiн бажав виговоритися, розповiсти про те вiдчуття, що хвилюе, що плавае в оболонцi його тiла; розказати, як вiн усе ще сумнiваеться в собi й шукае опори.

– Семене, я розумiю… Але подумай тiльки про одне: коли ти поiдеш зараз до хвороi матерi, ввiйдеш у свiй дiм, щоб знову допомагати iй по господарству – хiба ти заспокоiшся? – Сашко подивився на брата.

– Я… Ох, як складно менi… Пам’ятаеш, як мене вигнали iз семiнарii? Тодi я цiлий мiсяць думав: чи правильно вчинив? Революцiйна партiя… Гуртки… Батько розсердився, мало не вiдшмагав мене на площi… – Симон Васильович усмiхнувся.

– Пам’ятаю, таких крикiв давно нiхто не чув на околицi. Але скажи менi: хiба ти мiг тодi по-iншому? Хiба ти сам дав собi вибiр? А зараз? Чи зможеш ти зiстрибнути з вагона й залишитися позаду потяга iсторii?

Такi бесiди брати вели частенько. Шукали шляхи правди в темрявi свого життя, обговорювали кожен вчинок. І коли Семен на Кубанi переховувався вiд полiцейських нишпорок, i коли перебирався до Львова, у Галичину, а потiм i до Петербурга – чи правильно вiн вчиняв?

Симон Васильович мовчав. Вiн знову закурив, нервово розминаючи цигарку, i товстi, сивi пасма диму здiймалися вiд кожного дотику.

– Можливо, твоя правда… Мабуть… Ходiмо, пройдемося, – сказав Симон Васильович.

Петлюра накинув шинель, i вони вийшли з барака. Був незвично свiтлий ранок. Блакитний фарфор небес лише де-не-де вiдтiняла бiла хмаринка, нiбито виткана з шовку. Брати пiрнули у свiже повiтря, як у прохолодну рiчку. Всюди метушилися сiчовики – тягали провiзiю, ящики i гвинтiвки. Пiд’iжджали вози, скрипiли полозами сани, вусатий гайдамака гримав на двох молодих хлопцiв, одягнених у стару сiльську одежу. Тi витягали мiшки з крупою, а потiм несли iх у бiк кухнi.

– Рухайтеся, хлопцi! Що ж ви наче соннi мухи? – гарчав старий гайдамака.

– Боже помагай, – Симон Васильович пiдiйшов до саней.

Старий повернувся до нього, примружився, а потiм насупився.

– Так, уже коли Бог зверне на нас увагу, то не буде такою Украiна, як зараз, – прохрипiв вiн.

– Ти так гадаеш, дiду? – здивувався Симон Васильович.

– Побачив би ти стiльки

як я, то й не таке б заспiвав проти цього гетьмана, – гайдамака ще дужче насупився.

– А що з тобою сталося?

– Бiда сталася… Справжня бiда… Гей, як ти хапаеш?! Мiшок порвеш, i все пшоно висиплеться, – прикрикнув вiн на одного з хлопцiв.

Потiм зiтхнув, присiв, тримаючись за сани, закректав i дiстав люльку й мiшечок iз тютюном.

– Сини моi… Молодшi, – хмикнув вiн.

– А старшi? – раптово випалив Сашко.

– Нема, поховав iх. Одного в червнi, а другого в серпнi… Чортiв гетьман i нiмцi! Я ж кричав, що вiддам усе, що е… Навiщо було стрiляти? – старий закректав.

Вiн роздратовано постукав люлькою по деревинi, витрушуючи тютюн, який нещодавно затрамбував. Сиве волосся виднiлося з-пiд шапки, i легкий вiтер смикав за бiлi кучерi. Сплетiння зморщок на його обличчi стало схожим на тонкi нитки, вкарбованi в шкiру пiд тиском днiв; гайдамака сидiв, схожий на героя картини, – i потерте до сiрого тло пiзньоi осенi накладало темнi тiнi на його обрис.

– Бiсова доля… Бiсова… Доля… – протягнув вiн.

Симон Васильович хотiв було щось сказати, пiдбадьорити старого, але кожна фраза, що виникала у свiдомостi, здавалася наiвною i занадто простою, щоб змiнити людину, бо стебла нашоi душi вирощенi з грунту слiв. Колишнiй семiнарист, а потiм журналiст i уповноважений Головного всеросiйського земського повiту на захiдному фронтi, урештi-решт, вiйськовий мiнiстр i лiдер майбутнього повстання – замовк. Старий солодко присмоктував до люльки, тихо бурмотiв собi пiд нiс щось про злу годину, яка нависла над ним.

– Тодi чому ти тут? – Симон Васильович уважно подивився на гайдамаку.

– Що за питання, пане? Ти, як бачу, простого не розумiеш. Звiсно, чому – кажуть, сам Петлюра скоро прибуде сюди й поведе вiйсько проти гетьмана. А от вiн – наш чоловiк, не грабуватиме нас… Ось я приiхав iз синами, привiз провiзii. На добру справу… Добру… Нам так бракуе доброго… – прошамотiв дiд.

Петлюра так i завмер, начебто щойно прозвучали таемнi заклинання, i кожен м’яз його тiла скувала невiдома сила. Ось вона – народна правда! Ось гiркота, що невидимо виливаеться з уст людей. Хто почув цей тихий стогiн, який зривався з губ старого, нiби з обриву, i падав на землю важким каменем? Хто змiг вiдчути народ, який гнобила сотнi рокiв росiйська iмперiя, – мовляв, украiнцiв не iснуе? «Ви лише неосвiченi малороси – малий паросток росiйського народу», – торочили в Петербурзi. Як же так? Без роду, без племенi, без назви – хто iх помiтив? Хто змiг би пiдняти прапор i повести цих людей на битву, тому що правду слiд довести силою. Де ви, сини украiнськi?

Симон Васильович стояв ошелешений. А тодi кивнув братовi, i вони пiшли далi – стиснувши губи, нiчого не промовляючи, зануренi в безоднi мовчання. Дрiбними кроками просувалися по табору, не помiчаючи гомону довкола. З неба раптом почав зриватися перший снiг, i невагомi снiжинки падали перед ними, нiби замерзлi слова. Наприкiнцi дня Петлюра вийшов зi своеi кiмнати, покликав ад’ютанта, вручив йому аркуш i наказав вiднести до штабу, а там вiддати писарям. Потiм переправити до друкарнi. Доки ад’ютант iшов до високоi будiвлi, що примикала до дерев’яних баракiв табору сiчових стрiльцiв, вiн ненароком побачив перший рядок, написаний на паперi. Не вiдриваючи очей, тримаючи в тонких пальцях списаний аркуш, вiн прочитав вiд початку до кiнця:

«По наказу Директорii Украiнськоi Республiки, я, яко верховний главнокомандуючий, закликаю всiх украiнських салдат i козакiв боротися за державну самостiйнiсть Украiни, проти зрадника, бувшого царського наймита, генерала Скоропадського, самочинно присвоiвшого собi права гетьмана Украiни. По постановi Директорii, Скоропадський оголошений поза законом за утворенi ним злочинства проти самостiйноi Украiнськоi Республiки, за знищення ii вольностiв, за переповнення тюрем найкращими синами украiнського народу, за розстрiл селян, за руйнування сiл i за насильства над робiтниками i селянами. Всiм громадянам, мешкаючим на Украiнi, забороняеться пiд загрозою вiйськового суду допомагати кровопивцевi генераловi Скоропадському в тiканнi, подавати йому споживання i захисток. Обов’язок кожного громадянина, мешкаючого на Украiнi, арештувати генерала Скоропадського i передати його в руки республiканських властей. Гетьманськi розпорядження i накази по вiйськах скасуються, вiйськовi частини гетьмана Скоропадського, аби усунути даремного кровопролиття i розрухiв, повиннi перейти до лав вiйськ республiки, услiд за тими, якi вже перейшли. Вiйська республiки мають на метi дощенту знищити лад, заведений гетьманським урядом, знищити нагайку, на яку вiн спирався до останнього моменту. В сю велику годину, коли на всьому свiтi падають царськi трони, визволяються народи, коли на всьому свiтi селяни i робiтники стали панами, в сю хвилину ми, брати козаки, хiба дозволимо собi пiти з помiщиками, з гетьманським урядом проти своiх батькiв? В сю велику годину ви, брати козаки, осмiлилися служити торгашам, котрi самi продавались i хотять Украiну продати недавнiм царським мiнiстрам Росii i ii пануючому

ласовi – безробiтному росiйському офiцерству i мародерам, – скупченим в контрреволюцiйне кубло на Дону?»

Наступного дня Петлюра разом iз двадцятьма сiчовиками, серед яких стрiлецькi старшини, iшов вулицею Бiлоi Церкви до жандармерii. Бiля входу в будiвлю стояло двое солдатiв у штальмельмах[9 - Сталева каска.], якi, вгледiвши украiнцiв, занепокоiлися, але, побачивши, що тi без зброi, смiливо вийшли iм назустрiч. Симон Васильович опинився трохи попереду, пiдняв руку, показуючи, що нiмецьким солдатам турбуватися нема чого. Делегацiя увiйшла в будiвлю, затримавшись десь хвилин на п’ять. Було вирiшено листа про нейтралiтет варти передати до Киева в центральний штаб нiмецькоi армii. На що повненький нiмецький чин iз розкуйовдженими, наче маленький вiник, вусами й очима-крапками вiдповiв згодою – нiмецькi вiйська вже давно не хотiли нiякоi вiйни. Їхнiм единим бажанням було якнайшвидше забратися з DerukrainischeStaat[10 - Украiнська Держава.] до своiх фрау та дiток, якi не бачили батькiв уже декiлька рокiв. Тому зустрiч iнтервентiв iз повстанцями пройшла мирно – нiмецька варта погодилася дотримуватися нейтралiтету.

Петлюра вийшов з жандармерii i попрямував у бiк залiзничного вокзалу, туди, де були iхнi бараки. Козацькi старшини мовчки дрiботiли за головнокомандувачем. У його ходi з’явилася якась легкiсть, наче вiтер надував невидимi вiтрила душi. Кожен його крок немов пiднiмав над землею, тому що тяжiння не мае сили над людьми з вiрою. Чи можна стати невагомим? Чи можна стати ближче до небес? Симона Васильовича надихнула коротка розмова з нiмцями – затiя не здавалася вже такою страшною.

Ближче до обiду приiхав Винниченко. Вiн прибув на екiпажi, переодягнений у залiзничника. Бiлоцеркiвський староста Кейхель дiстав наказ вiд гетьмана й намагався зiбрати вiйська, щоб запобiгти пересуванню голiв Директорii. Усюди бачилися засiдки й облави. Конспiрацiя, таемнi послання i вiдсутнiсть власноi армii – ось iз чим довелося зiткнутися бунтiвникам.

Володимир Кирилович зiйшов з екiпажа саме тодi, коли неподалiк стояв Петлюра з братом.

– Симоне Васильовичу! Я тут! – Винниченко помахав рукою Головному отаману.

Петлюра пiдiйшов до нього.

Зелений картуз залiзничника личив Винниченку. Вуса надавали йому вигляду бравого служаки. Кiтель iз двома рядами срiбних гудзикiв скидався на генеральське вбрання. Винниченко навiть iнодi поправляв головний убiр, немов справжнiй залiзничник. Вони пройшли до барака, який умовно називався штабом. Незабаром повиннi були пiдiйти Коновалець i Василь Тютюнник. Разом вони мали розробити план перших вiйськових дiй. Метод ешелонноi вiйни, коли вiйська швидко перемiщаються по залiзницi, найкраще годився для пересування в бiк Киева. «Авантюра, це авантюра. Боже мiй, у що я вплутуюся», – думав Винниченко, дружелюбно перемовляючись iз Петлюрою.

– Як там Ольга, чи все з нею гаразд? – запитав Винниченко.

– Та сподiваюсь, – вiдiзвався Петлюра.

– Вона з’iхала з готелю, де проживала? – продовжив Володимир Кирилович.

– Першого ж дня. Із такими рiшеннями не зволiкають, – вiдповiв Симон Васильович.

Вiн трохи нервував. Невдовзi почнеться наступ, а сил поки що дуже мало. Як i мало iдей, як повалити гетьмана. Винниченко намагався бути стриманим, але кожна хвилина давалася йому важко. «Тiльки б не було ще одного правителя. Усi променi слави на одного – як же нудно спостерiгати за тим, коли перша-лiпша посереднiсть вивищуеться за рахунок пустопорожнього галасу», – думав Володимир Кирилович, проте намагався не подавати виду.

– А вiд Грушевського[11 - Михайло Сергiйович Грушевський (1866–1934) – визначний украiнський iсторик, громадський та полiтичний дiяч. Голова Центральноi Ради Украiнськоi Народноi Республiки (1917–1918).] немае звiсток? Знаеш, Симоне Васильовичу, як його стали називати? – Винниченко показав ряд рiвних зубiв.

– Так, щось чув… – Петлюра дiстав цигарку.

– Бач як, Чорномор його кличуть. Мабуть, його борода нiкому не дае спокою, – Володимир Кирилович усмiхнувся.

– Борода у нього славна… Ось лише дiдусь образився, що йому не дають нiякоi посади, – Симон Васильович теж ледь усмiхнувся.

– До речi, про посади. Чи не думаеш ти, мiй любий Симоне Васильовичу, що вся акцiя, всi рухи з самого початку буде поставлено пiд марку однiеi окремоi особи? – Винниченко промовив це з тою-таки усмiшкою.

– Про що ти, Володимире Кириловичу? – здивувався Петлюра.

– Та все про те ж, вельмишановний пане. Усе наше повстання забарвлюеться в одне iм’я – твое, – це останне слово Винниченко вiдчеканив, i кожен звук буквально дзвенiв, немов пропущений через ковадло.

– Не розумiю, – вiдповiв Петлюра.

– Усе ти розумiеш, Симоне Васильовичу. Бачив я твое звернення до вiйськ… Навiщо ти його написав? Чорт знае, що тепер виходить… Ось же, що вiдбуваеться – всi повстанцi, якi стiкаються в революцiйнi центри, стали називатися петлюрiвцями, – усмiшка зникла з обличчя Винниченка. Вiн зняв картуз i нервово кинув його на стiл.

– Нiякоi змови немае, Володимире Кириловичу… – Петлюра спробу

ав було виправдатися.

– Нi, нi, дорогий мiй товаришу. Ти запевняеш: немае змови? Це чиста брехня. Ми з тобою по один бiк… Поки що. Але дозволь менi зауважити: я нiколи не потерплю зараження нашого руху твоiм персональним характером – звуженим, бiдним, затуманеним, – Винниченко прошипiв. Його очi блищали, а в темних зiницях плавали зловiснi вогники.

– Дозволь сказати тобi, що ти все неправильно розумiеш, – Симон Васильович намагався перевести розмову в iнше русло.

– Усе правильно я розумiю. Ти бажаеш стати маленьким диктатором… Задовольнити своi амбiцii… Тож знай, – голос Винниченка став грубим, немов замiсть гортанi у нього залiзне горло. – Я все зроблю, щоб придушити тебе, коли ти не зупинишся… Розмажу тебе… Як плювок…

Симон Васильович дивився на обличчя приятеля-ворога i не знав, що вiдповiсти. Злий погляд Володимира Кириловича роздирав його плоть, немов хотiв вирвати слова смирення i визнання своеi провини. Кожна секунда розмови була схожа на трагiчний спiч ката. Повiтря поважчало й тиснуло стопудовим вантажем на груди, а трохи згодом навiть засмердiло, наче вiдкрилося черево землi й густий дурман пекла наповнив кiмнату. Тепер, що б не зробив Петлюра, куди б не пiшов, що б не сказав – позад нього завжди буде тiнь Винниченка, i немае способу iм вiдмовитися один вiд одного, i немае жодного шансу iснувати поруч.

Роздiл 3

У холодний досвiтнiй час вiйськовi бараки видавалися темними тушками морських тварин, якi викинулись посеред площi. Тонкий дим, що кучерявився над дахом одного з баракiв, закручувався у вузли, нiби пiднiмаючись iз пащi звiра, який ледве дихае. Листопадовий туман повз над самою землею, ледве втримуючи в бiлястiй речовинi чорнi тушки будiвель. І ось серед п’ятиаршинних будiвель з’явилася невисока людська фiгура у вiйськовому френчi з тризубом на рукавi. Повiльно крокуючи по тремтливiй туманнiй пеленi, збиваючи ii ногами й вириваючи при ходьбi шматки бiлоi вати, чоловiк нiби хотiв скинути з нiг настирливу повiтряну бавовну. Вiн iнодi зупинявся, дивився на низьке небо, а вiдтак пiднiмав руку, немов хотiв погладити кошлатi хмари. Чоловiк хижо хапав повiтря долонею, а потiм стискав ii мiцно-мiцно. Що шукав вiн тут уранцi? Кого бажав пiймати? Як же людина жадае ухопити невидимi нитки, якi тягнуться з небес на землю – тi, якi керують ходом життя. Як же людина бажае контролювати бодай один день! Панувати над ним, наче Бог! Та й що таке природа людська, як не бажання уподiбнитися силам небесним?! Але, на жаль, коли чоловiк розтуляв долоню, у нiй виявлялась порожнеча. Немов розсерджений цим вiдкриттям, вiн зиркав на руку, роздивлявся на шкiрi лiнii долi й не мiг розгадати лабiринти свого майбутнього…

Близько полудня табiр гудiв. Було вирiшено висуватися до станцii Фастiв. Напередоднi туди поiздом вирушила 2-а сотня сiчовикiв, i, зупинившись за два кiлометри вiд станцii, стрiльцi добиралися до неi маршем, зайняли без пострiлу, несподiвано напавши й роззброiвши гетьманських сердюкiв. Проте подальше просування сiчовикiв на Киiв затримав нiмецький гарнiзон, який не мав змоги зв’язатися з центральним командуванням (телеграфiсти симпатизували Директорii, тому бойкотували зв’язок гетьманцiв зi столицею). Нiмцi довго не могли визначитися зi ставленням до того, що вiдбуваеться, поки зрештою не схилилися до нейтралiтету. І тепер у бiк Фастова повинна була попрямувати ще одна сотня сiчовикiв. Для цього приготували саморобний бронепоiзд, змiцнили спереду залiзним листом, обклали мiшками з пiском. Поставили кулемет. Усе це нехитре озброення мало не надто сучасний вигляд, але було доволi ефективним у бою. Так мiркували старшини.

Сiчовики збиралися на площi перед вiдправкою, перемовлялися. Інодi на широких грудях стрiльцiв виднiлися грона калини – символ рiшучостi в бою i готовностi померти. Червонi плями все частiше з’являлися в натовпi бiйцiв – це був час вогню в грудях, коли кожен день чи нiч могли змiнити життя. Натхненi, наповненi по вiнця елiксиром смiливостi, сiчовики немов горiли зсередини.

Тут з офiцерських баракiв до мiтингу вийшли вiйськовi чини, серед яких i Петлюра. Вiн поглядав на збори, немов вишукував невпевненiсть в очах бiйцiв. Вiдтак зiйшов на збиту з дощок платформу, зняв кепку.

– Брати моi! Я звертаюся зараз до вас, тому що кожен украiнець, готовий узяти зброю в руки, щоб скинути гетьмана, для мене – брат. Що ми маемо, браття? Чим ми володiемо? Хiба ж не лише хоробрiстю? Хiба не тiльки любов’ю до Украiни, багатостраждальноi нашоi неньки?! Де нам шукати правду? Де знайти iстину, коли навколо пiтьма? У що нам вiрити? Вiдповiдь одна: нiхто не прийде й не допоможе нам, якщо ми самi не доб’емося справедливостi. Ворожi сили оточили нас! Червона орда стоiть на кордонах нашоi батькiвщини, бажаючи посiяти тiльки страх i хаос. Їi майбутне у винищуваннi й терорi. Чорносотенцi й бiлi бажають нас знову повернути в минуле, поневолити. І тiльки ми, сини украiнськi, битимемося за сьогодення, адже воно належить нам i нiкому iншому!

Петлюра замовк, щоб перевести подих, аж

ут iз перших рядiв почувся грубий голос.

– Смертi нема! Є лише стрiлецька честь! – голосно промовив худорлявий сiчовик iз широкими губами та високим чолом i трохи виступив з рядiв.

– Правильно. Тому що загинути за iдею – це найблагороднiший вчинок. Як тебе звати, брате? – звернувся Петлюра до промовця.

– Федiр Черник[12 - Федiр Черник (1894–1918) – сотник Сiчових стрiльцiв. Учасник багатьох боiв Першоi свiтовоi вiйни. Вiдзначився у боях на горi Лисонi. Активний учасник придушення бiльшовицького заколоту в сiчнi 1918 р. в Киевi. Йому належить вислiв «Шлях на Львiв лежить через Киiв».], сотник я, – вiдповiв той.

– Ось так народжуеться iсторiя! Простими людьми, тому що простота подiбна до святостi, – промовив Симон Васильович.

Вiн спустився з платформи, пiдiйшов до Черника i простягнув йому руку.

– Ти навiть собi не уявляеш, скiльки може зробити одна людина, – Петлюра уважно дивився на сотника.

– Та хiба ж я один, – Черник потиснув руку Головного отамана.

– Так, але рiч у тому, що людина зустрiчаеться зi смертю саме вiч-на-вiч, – Петлюра трохи затримався на ньому поглядом.

– Не зараз, то потiм. Хiба ж не краще довести своiм життям правду? – Черник хотiв сказати ще щось пiднесене, але бiльше нiчого не спадало на гадку.

– Я скажу тобi, брате, що кожному з нас доведеться робити цей вибiр, – Симон Васильович говорив, а потiм раптом затнувся, розумiючи, що нарештi змiг висловити те, про що думав останнi днi.

Ще кiлька хвилин на платформу поперемiнно пiднiмалися оратори, виголошуючи промови, закликаючи кiлька сотень смiливцiв iти напролом за свою Батькiвщину. Як пояснити, що цi люди, якi не знали нiчого, крiм своiх iдеалiв, цi звичайнi собi люди в овальних залiзних шоломах, що дiсталися iм вiд австро-угорцiв, раптом виявилися бiльшими патрiотами, нiж усi полiтичнi марнослови. Бач, як бувае: в iсторii люди непримiтнi можуть зробити бiльше, нiж усi славетнi разом. Яка ж це iронiя змiни часiв!

– Слава! Слава! Слава! – гримiло над рядами сiчовикiв.

І гучна луна цих крикiв спускалася по низинi в бiк Киева, а далi злiтала вгору i мчала до семи пагорбiв. А звiдти назустрiч вийшли шiстсот бойових росiйських офiцерiв добровольчоi дружини генерал-майора князя Олександра Святополка-Мирського. І тисяча багнетiв гетьманськоi гвардii – сердюкiв у супроводi двох сотень кiнноти. Вони йшли наче на парад, бажаючи придушити повстання; iхнi чорнi куртки були подiбнi до панцирiв, i часто на офiцерських кашкетах виднiлася старорежимна царська кокарда, схожа на вiдкрите око комахи. І крокували росiяни багатооким ладом, подiбно до величезного темного павука, який вилiз iз пекла: сотнi очисьок видивлялися, кого б проковтнути. Ось зараз вирiшуеться – хто кого! Ось вiн – момент, який переверне все. Наступний день полiчить своiх живих i мертвих.

– Гати! Гати, твою мать! – кричав несамовито лiтнiй сiчовик майже три аршини на зрiст. Вiн стояв на iмпровiзованому бронепоiздi. Попереду сховалися росiйськi дружинники, з бокiв – сердюки. Бiй тривав уже двi години, повiтря шматував гуркiт шрапнелi й пострiли. Плутанина й хаос. Усе почалося з того, що петлюрiвцi зайняли селище Мотовилiвка, коли назустрiч вийшли гетьманцi. Супротивникiв роздiляла залiзнична колiя, лiворуч вiд якоi тяглося широке вiдкрите поле, а праворуч – великий густий лiс. Дiзнавшись, що на той момент Мотовилiвку вже зайняли повстанцi, Святополк-Мирський до ранку розташував своi вiйська на вiдпочинок неподалiк вiд станцii, щоб зранку рвонути в бiй. Кожна година могла стати вирiшальною. Кожен день мiг змiнити краiну на багато рокiв наперед. Хоробрий Черник не став чекати ворога й виступив першим на свiтанку з пiвсотнею бiйцiв i одним кулеметом. Вони iхали на бронепоiздi, вдивлялися в далечiнь. Усi бiйцi приготувалися. Раптово повiтря розрiзав високий свист ворожого паровоза, який рухався iм назустрiч, i машинiст гетьманського бронепоiзда запримiтив сiчовикiв i дав сигнал. Зав’язалася перестрiлка.

– Хлопцi, не панiкуйте, хлопцi, – кричав той самий сiчовик на прiзвище Дашкевич.

– Треба послати по пiдмогу, – сховавшись за мiшками з пiском, вiдповiдав Черник.

– Ти сотник, ти й наказуй, – забуркотiв Дашкевич.

– Ваню, тобi аби комизитися, – зненацька по-доброму всмiхнувся Федiр.

– Ще й не таке… А ти диви, що коiться! – високий закричав, бо гетьманськi вiйська розпочали маневри.

Попереду засiли росiйськi офiцери, якi вiдчайдушно вiдстрiлювалися, а одного разу навiть пiшли в атаку – строем, немов перед царем-батюшкою. Вони ж думали, що там, попереду, неорганiзованi селяни, якi, бач, задумали бунтувати. Але виявилося, що iхнi вороги: бiйцi, обстрiлянi в Першiй свiтовiй, якi побували i не в таких бувальцях. Застрочив украiнський кулемет, i полягло п’ять десяткiв гетьманських офiцерiв. Солдати падали, пронизанi невидимими для них кулями, i iхнi тiла, закутанi чорними шатами, одразу ж перетворювалися на великi каменi.

Сердюки лiвого гетьманського флангу, не маючи великого польового досвiду, замiсть того, щоб збоку обiйти жменьку сiчов

кiв, теж залягли синхронно з росiянами. Однак правий гетьманський фланг, який iшов через лiс, здавалося, досяг свого: розтягнувшись численними рядами, сердюки наполегливо оточували сiчовикiв. Проти них Черник змiг видiлити лише дванадцять стрiльцiв, якi сяк-так намагалися стримувати ворога.

– Оточити хочуть. Вгати з гармати! – закричав Черник. Вiн бачив, як його товаришi залягли неподалiк вiд лiсу, але лiнiя сердюкiв ось-ось викине iх у кiстлявi осiннi заростi.

– Не можу! Залишилося тiльки двадцять шрапнелей. Треба тримати ворожий бронепоiзд на вiдстанi, стрiляти в нього, – закричав Дашкевич, заряджаючи з хлопцями гармату.

– От дiдько! Хлопцi, готуйтеся до рукопашноi! – кричав Черник.

Вiн захвилювався – поразка близько. Варто лише сердюкам обiйти iх по праву руч, i на два фронти вони не зможуть битися. Ось уже понад годину тому по допомогу послали гiнця до сотника Миколи Загаевича, але жодних звiсток не було. Черник визирав з-пiд мiшкiв, дивився на ворожi позицii i не знав, як йому вчинити. І раптом – в одну мить, в один короткий промiжок часу – в головi у нього закружляли спогади, немов стрiчки з намальованими зображеннями, якi грайливо смикае вiтер. Так бувае, коли наше минуле наздоганяе нас в особливо тяжкi часи, адже часто саме в тiнях минулого всi вiдповiдi.

Ось у Черника, багато рокiв тому студента права Львiвського унiверситету, стався серцевий напад, i вiн упав на мiську брукiвку, ударившись головою. І тоненька, нiби струмочок, цiвка кровi наповнила жолоб мiж гладеньким, стертим вiд часу камiнням. Лежав Федiр на сирiй площi, й серце, немов двигун лiтака, то глухнуло, то знову оживало в шаленому глухому стукотi. Та ось пiдбiгла до нього дiвчина, присiла й нахилилася, – ii довге волосся впало на щоку Чернику; i, перебуваючи мiж життям i смертю, хлопець раптом вiдчув, як кiнчики жiночого волосся гладять його шкiру. І тодi вiн збагнув, що немае нiчого, заради чого можна було б жити, крiм почуття спорiдненостi. І, задихаючись вiд перебоiв серця, безглуздо проводячи долонею по грудях, налякавши дiвча та iнших перехожих, Федiр Черник зненацька опинився на тонкому обривi буття. Ось тодi зрозумiв майбутнiй сiчовий стрiлець: якщо зараз виживе, то пiде битися за свою землю, бо вона i е для нього мати.

Бабах! Ворожа гармата урвала роздуми сотника. Вiн роззирнувся, спробував було закричати вiд безсилля, бо ставало зрозумiло, що вони програють. Справа лiзли сердюки, а росiйськi офiцери короткими перебiжками наближалися до них. Гей, хто з вас готовий загинути за батькiвщину? Хто вiрить, що гине за праве дiло? Чому, чому за iстину неодмiнно слiд гинути? Жменька сiчовикiв готувалася до нападу.

А в цей час у густому лiсi посильний вiд Черника нарештi знайшов загiн Миколи Загаевича. Розповiв про оточення i про десяток смiливцiв, якi кинули виклик вишколеним царським офiцерам. Загаевич роздiлив пiвсотню на двi частини, щоб розосередитися по лiнii фронту, i сам, з меншою частиною, пiшов лiворуч. Степан Козак iз рештою бiйцiв узяв трохи правiше. Вони продиралися крiзь густi хащi. Листопадова пуща зi щiльним пергаментом опалого листя, довгими кривими гiлками, великими стовбурами здавалася казковим страшним лiсом. Десь далеко бахкали гармати й лунали глухi пострiли гвинтiвок.

І тут несподiванка: Загаевич iз бiйцями натрапив на сердюцький загiн, який саме йшов в обхiд iз флангу. Це сталося так раптово, що Микола тiльки й устиг крикнути, щоб готувалися до бою, як почалася стрiлянина i впало вiдразу три стрiльцi. Сердюки вже хотiли вiдступити, але московськi офiцери кричали, проклинали, матюкали iх на чому свiт стоiть, – вiдступати не можна! Кiлька хвилин вороги ховалися за деревами, нiхто не наважувався йти вперед. Господи Боже, якi ж виснажливi й лякливi цi митi! Лише одна секунда – i людина може вiддати Боговi душу, i тодi хiба хто згадае про неi? Пам’ять людська подiбна до густого туману, крiзь який проступають обриси померлих. Чи можемо ми зараз назвати iх на iмена, згадати риси облич, сказати, який у них був голос? Тiльки сутiнки, сутiнки лишаються на мiсцi людини.

І тодi Микола Загаевич вдихнув, наповнивши груди запахом перегною i пороху, що лiтав клубами в повiтрi, й сказав собi, що поки вони тут сидять, там, у полi, гинуть iхнi брати. В одну мить у його головi визрiло рiшення, яке, нiби iнстинкт, змусило розвернутися командира й що е сили закричати. Його крик пролунав немов пiзнiй глухий грiм у небесах, обтяжених похмурими хмарами. Цей крик мiг викликати в морi грiзну бурю, мiг струснути землю, щоб та вивернула своi таемнi пласти назовнi. Мiг змiнити iсторiю, тому що в ньому було невiдь скiльки сили людського духу! І закричав сiчовик: «За братiв! За Украiну!» Стрiльцi пiдхопили крик, злилися в одному-единому звуцi, нiби всi сiм бiблiйних труб зазвучали в одну мить, i настав кiнець свiту. Помчали тодi украiнськi бiйцi в штикову, виставивши гвинтiвки перед собою. І бiг Загаевич першим, сповiщаючи своiм голосом, що людина, яка вiрить, здатна змiнити весь свiт.

Раптовою атакою сiчовики наляк

ли сердюкiв, якi вже не могли, не встигали вiдступити. І встали тодi вiрнi гетьману украiнцi, теж закричали, i iхнi слова потонули в шумi, наче й не народилися. Помчали тодi сердюки на сiчовикiв, кинулися також у штикову – i пiшов брат на брата, кров на кров, душа на душу. Стали шматувати тодi вони однi одних, намагаючись пронизати серце, що б’еться у вогнi. Горе нам, горе! Брат убивае брата. Зiткнулися тодi просто вiйська, супротивники або заклятi вороги. То була мить, коли в густому лiсi зустрiлися два загони, як двi Украiни – такi рiзнi, такi непримиреннi.

Почувши стрiлянину, другий загiн сiчовикiв на чолi зi Степаном Козаком розвернувся i кинувся на допомогу товаришам. Вони поспiшали, бiгли щодуху. Але коли досягли мiсця бою, то побачили, що з усього вiддiлення стрiльцiв залишилося двое людей, якi стояли, оточенi ордою сердюкiв, i росiйськi офiцери готувалися вiддати смертельний наказ. Це приголомшило Козака, i кинулися тодi всi вони безрозсудно в бiй. Хто був свiдком цього подвигу? Хто розповiв своiм дiтям, як двадцять чоловiкiв розбили п’ятдесятьох? Хто мiг пiдняти чарку, щоб випити за упокiй загиблих у цiй битвi? Мало хто, ой, як мало хто. Коли все скiнчилося i останнiй росiянин упав, а ледь живий сердюк зник, тiкаючи в лiсову хащу, тодi Степан Козак ще довго стояв i важко дихав, похитуючись посеред маленькоi галявини, а дрiбнi, тремтливi краплинки кровi, наче пiт, виднiлися на його блiдому обличчi.

А тим часом загiн Черника опинився в критичнiй ситуацii. Росiяни повiльно перебиралися до украiнського бронепоiзда, шрапнелей залишилося всього кiлька. Ще трохи, i треба вирiшувати – вiдступати чи залишатися i померти.

– Що скажете, браття? Яку долю собi обираете? – Черник перемовлявся зi стрiльцями.

– Жити, звiсно, хочеться, – простягнув Дашкевич i заусмiхався, показавши кiлька вибитих у бою зубiв.

– Чому ж не жити, – буркнув iще хтось. Решта тiльки повернулися до сотника, але нiчого не сказали.

– Ох, будь-що-будь! Ви можете вiдходити, а я залишаюся! Битимуся до кiнця, – промовив Черник пiд акомпанемент ворожоi гармати.

Снаряд розiрвався зовсiм близько, i важкий фонтан викинутоi в повiтря землi посипався на них. Дашкевич почав заряджати, другий сiчовик сiв на кулемет, третiй пiдняв гвинтiвку. І в запалi бою всi бiйцi залишилися – не було часу для жартiв.

Здавалося, що цiй битвi не буде кiнця-краю. Дим, що пiдiймався вiд вибухiв, застилав очi. Кров, яка просочилася крiзь вiйськовий однострiй пораненого товариша, залишалася на руках тих, хто намагався затиснути рану. Глухий стогiн стрiльця, що гине, можна було почути, лише якщо прикласти вухо до рота вмираючого. І тодi, нiби наситившись усiею своею люттю, наповнившись напоем злоби й ненавистi, пiдняв Святополк-Мирський росiйських офiцерiв, заволав i повiв гетьманцiв в атаку.

Кепськi справи, браття, кепськi! Не залишилося бiльше патронiв, немае снарядiв, бракне сил, щоб вистояти украiнцям. Нiби доля потiшалася над ними – в останнiй момент кожен виявив у своiй обоймi по одному патрону. Залягли сiчовики за мiшками з пiском, зрiдка визирали в щiлини й бачили рiвний стрiй – усе той же, як на парадi. Знущалися з них росiяни, бо вiдчували загибель стрiльцiв. Наближалися, наближалися, нiби дев’ята хвиля. Немае порятунку, немае звiльнення, немае нiчого.

Черник глянув у прорiз гвинтiвки й завмер. Саме в той момент почувся тонкий, неначе пташиний, свист, i снаряд упав буквально поруч iз украiнською гарматою, розiрвав залiзо, збив з нiг i поранив Дашкевича. Приголомшенi, контуженi, заслiпленi, стрiльцi тулилися один до одного, немов дiти пiд час грози. Але тут, наче вiдчувши новий приплив сил, схопив Черник козацьку шашку, яку подарував йому старий гайдамака. Пiднявся на повен зрiст i заволав до небес, намагаючись пробити сталеву пелену хмар криком вiдчаю i надii.

– Смертi немае, браття! Є тiльки стрiлецька честь!

Вiн нiби пiднявся на мить над землею, тому що земна тлiннiсть його бiльше не тримала. Так народжуються планети! Так з’являються новi галактики! Стрiлець закричав щосили й побiг на ворога. І цiеi ж митi куля пробила груди Черника, вiн упав, простягнув руку, але схопив лише повiтря, адже дух його сплив з тiла, покинув плоть.

– Смертi немае, – на видиху прошепотiв Черник i спочив.

Де ви, лицарi, що сотнi рокiв захищають свою землю? Чи знайдуться серед вас смiливцi? Немов почувши цей заклик, пiднявся весь десяток солдатiв-сiчовикiв i кинувся на ворога. Тому що не залишилося в iхнiх серцях страху, не протече цiвка сумнiвiв у рiчку iхньоi смiливостi, не залишиться туману в очах. Помчали, розмахуючи шаблями, як iхнi предки в стародавнi часи. Кинулися на ворога з криком пораненого вовка, бо втратила зграя свого ватажка. Билися стрiльцi люто, увiрвалися в стрiй росiян, приголомшивши навiть бувалих царських офiцерiв. Саме в той момент наспiв другий бронепоiзд iз чотою сiчовикiв, чотирма кулеметами й гарматою, яка почала обстрiлювати гетьманцiв. Росiяни були змушенi знову залягти, а там iще одна сотня петлюрiвцiв пiдiйшла злiва

й по центру. І сiчовi стрiльцi кинулися в штикову, в якiй загинули майже всi добровольцi Святополка-Мирського. Сердюки з найближчого села Василькова пiшли було на допомогу, але опинилися пiд вогнем украiнського бронепоiзда, що пробивався вперед. Останнiй резерв гетьманцiв, двi сотнi кiнноти, простояв увесь час на хуторi Хлiбчi, а вiдтак, нажаханий, утiк iз поля бою. Усе скiнчилося о третiй годинi пополуднi.

Чинити опiр натиску украiнцiв не було кому.

На полi залишилися пошматованi тiла убитих. Пораненi благали про допомогу, усюди ворушилися тiла – iхнi руки намагалися дотягнутися до живих. Цей жест, цей стогiн, цей хрип був скрiзь. Очi залiпила засохла кров, i стали солдати як слiпi. До пiзнього вечора над полем висiло похмуре мовчання, яке переривалося страшним, потворним сипiнням. Вiйна тiльки починалася.

Роздiл 4

«… А коли вона прокинулася, перед нею стояв гарний парубок. Його чистi блакитнi очi випромiнювали те свiтло, яким заливае луки у вранiшнiй час. Волосся аж блищало в слiпучо-бiлому сяйвi. На ньому був фрак – такий, як на балу в принца. Вiн простягнув iй долоню i по-доброму усмiхнувся», – Симон Васильович сидiв у крiслi. Мла кiмнати огорнула щiльним кiльцем яскравий гасник, що стояв на комодi. Жовта вогняна пляма висiла над кiнчиком корпусу лампи, утримуючись таемними силами. Інодi Петлюра вставав, робив кiлька крокiв, щоб поправити ковдру, яка сповзла зi сплячоi донечки. Тодi Леся[13 - Леся Симонiвна Петлюра (1911–1941) – украiнська поетеса, едина дочка Симона Петлюри. Їi творчий доробок – вiршi, статтi, епiстолярiй, малюнки – засвiдчуе неабияку обдарованiсть. Хворiла на сухоти, через що передчасно померла.] миттево прокидалася, бо ii сон був чуйний, пiднiмала руку й ледь пiдводилася. І тiнi в кiмнатцi росли й щiльно припадали до стiни, нiби крадькома прослизали в глибину примiщення. І тодi здавалося, що кiмната наповнюеться примарами, якi повернулися з глибини вiкiв. Дiвчинка хапалася за рукав батька, злякано дивилася на нього, а той нахилявся i цiлував ii в чоло.

– Я з тобою, моя рiдненька. Моя голубонько. Не дам тебе скривдити, не дам, – шепотiв iй Симон Васильович.

Вiн обiймав донечку й вiдчував прозорiсть ii шкiри, крихкiсть кiсток. Вона здавалася йому неземною iстотою, матерiя якоi виткана з невiдомих атомiв, тiло зшите з позаземноi тканини, а душа, немов у прозорiй оболонцi, пульсувала червоним кольором. Довгими вечорами вiн часто проводив час разом iз дочкою i розповiдав iй щойно вигаданi казки; i зараз, тiльки-но повернувшись iз тюрми, куди його запроторив гетьман, хотiв iй сказати якомога бiльше.

– З тобою. Я з тобою. Назавжди.

– Правда?

– Звiсно, диво мое. Хто ж за власним бажанням вiдмовиться вiд такого маленького скарбу?

– А якщо тобi дадуть сто пудiв золота?

– Нi. Мало.

– А якщо п’ятсот пудiв. Усю оцю кiмнату заповнять золотом.

– Мало.

– А якщо…

– …Це ж залежно як оцiнювати, Лесю, свое життя. Якими багатствами?

– Я не знаю.

– Ото ж бо й воно. А ти i е мое життя. Як же я тебе продам?

– Тодi пообiцяй, що не помреш.

– Бач, як ти загнула…

– Так, татку… Пообiцяй менi, благаю…

– Нi, не помру, Лесику. Не помру.

Потiм увiйшла Ольга[14 - Ольга Опанасiвна Петлюра (1885–1959) – дружина Симона Петлюри, педагог, активiстка полiтичноi емiграцii У.Н.Р. у Парижi. У сiчнi 1918 р. Киiв захопили бiльшовики, керiвництво У.Н.Р. покинуло столицю. Ольга iз семирiчною дочкою залишилася в Киевi. Упродовж пiвтора року вони жили пiд чужим прiзвищем, ночуючи у друзiв i рятуючись вiд переслiдувань.], i цi трое стали найближчими у свiтi, тому що в чотирьох стiнах математика життя набагато простiша, нiж про це пишуть у книжках. А що потрiбно людинi? Їй вистачае лише однiеi митi для щастя. Ця мить – коротка, як спалах, закарбуеться в ii свiдомостi, застигне у пам’ятi, немов монумент, до якого людина повертатиметься щоразу.

– Вона знову заснула.

– Так, Оленько. Леся так легко засинае.

– Дитина. Їi мало що турбуе.

– А що тебе турбуе? Чому ти не спиш, Ольго?

– Менi б хотiлося описати, але все так складно.

– Ти даремно хвилюешся.

– Нi, Симоне. Чому ж даремно? Ось ти вийшов iз в’язницi, та боюся, що гетьман тобi спокою не дасть.

– А що ж накажеш робити?

– Ну як же… Чому не можна бути як усi?

– Ти ж розумiеш, чому.

– Розумiеш… Менi все потрiбно пропускати через розум. А я ж живу душею, просто своею душею.

– Я можу зрозумiти глибину твоеi печалi. Думаеш, я сам обирав цей шлях?

– А хто, Симоне? Хто змусив тебе? Хто змусив мене? Хiба не ми – господарi власних бажань?

– Це занадто просто.

– Але чому потрiбно обов’язково робити щось складним? Ти ж знаеш, що я на твоему боцi й на боцi багатостраждальноi Украiни. Готова, як левиця, кинутися на кожного, хто посмiе напасти на сiм’ю i батькiвщину. Але доки? Чи довго нам терпiти?

– Оленько, я б хотiв сказати неправду… Перервати твоi моральнi муки, та язик не повертаеться.

– Що ж нам робити? Що?

– Робити… Тiльки чекати. Хiба очiкування – це не жiноча доля?

Хiба не той, хто багато стерпить, отримуе винагороду?

– Ой… Ой, ти знову змушуеш мене сприймати все розумом. Душа все одно продовжуе страждати.

– Тодi нехай тебе зiгрiе мое кохання…

– Ти ба, як заговорив! Як молодий!

– Я ж тiльки з тобою i молодий, Оленько. Ви – все, що утримуе мене вiд поганих вчинкiв.

– Якi там у тебе поганi вчинки? Нумо, зiзнавайся!

Голос Ольги пом’якшав. Їй одразу стало трохи легше, i втома вiд багатьох днiв розлуки миттю налягла на неi. Чоловiк щойно повернувся з тюремноi катiвнi, – надiя виявилася не такою вже й примарною. Можливо, гетьман схаменеться i повстання не буде.

– Менi б рiк спокою. Всього один рiк, Симоне.

– Буде так. Я дуже на це сподiваюся.

– Інодi менi здаеться, що я, як i маленька донечка, теж довiряю тобi.

– Це так тяжко… Я боюся вас пiдвести.

– Тiльки не покидай. Наше дихання в тобi.

– Як i мое. І мое.

І тодi Симон Васильович обiйняв Ольгу, пригорнув ii до себе, як нещодавно пригортав Лесю, i гаряче жiноче серце раптом обпекло його своiм жаром. Петлюра почув, як прискорюються удари, немов усерединi звучать сотнi дзвонiв. Тодi вiн iще мiцнiше обiйняв дружину, притулився всiм тiлом, як пригортаються тi, хто хоче вiдчути тепло кожноi клiтинки плотi. Як можна ще бiльше вiдчути еднання? Петлюра обiймав дружину, i його тверде серце теж розчулилося; вiн вiдчув, як камiнь у грудях плавиться, нiби пiд впливом лави. Уся плоть Симона Васильовича палала – вiн раптом з жахом усвiдомив, як легко втратити весь цей затишок i еднання. Тодi вiн прошепотiв, що кохае ii так, як тiльки може кохати людина, що розумiе крихкiсть життя.

Це був довгий вечiр. Коли Леся заснула, вони вийшли з ii кiмнати, пройшли до вiтальнi. Симон Васильович вiдчинив вiкно, i холодний листопадовий вiтер розтiкався по примiщенню, нiби води осiннього Днiпра. Ольга заварила чаю, i вони сiли на канапу, дивились, як протяг гарячково шарпае фiранку, нiби намагаеться пiдкорити ii своiй волi.

– Вже так пiзно, – Ольга нарештi подала голос.

– Так, дуже пiзно, – двозначно вiдповiв Симон Васильович.

– Спати не хочеться, – дружина намагалася просто говорити, щоб почути голос чоловiка.

– Так бува, коли сон лякае, – сказав вiн.

– А що тебе лякае? – Ольга повернулася до нього й поклала руку йому на плече.

– Те, що все буде даремно. Нiбито ти бiжиш i немае фiнiшу, немае крапки, коли зрозумiеш, що перемiг, – Петлюра понишпорив по кишенях, дiстав цигарку й закурив.

– Але все не бувае даремно, щось та й мае користь, – Ольга намагалася добирати слова.

– Так i е. А бувае навпаки – усе веде до гiршого, – Симон Васильович видихнув дим.

Вiн любив такi розмови – нiбито занадто довгi, – тi, що стосуються iхнього життя нiби мимовiльнi, але часом такi проникливi, такi мiсткi! Ох, яке ж коротке людське iснування, як же швидко старiе людина, втрачае вправнiсть жити. І тодi не залишаеться часу й бажання на подiбну балаканину, бо старiсть вимагае вiд нас пiдпорядкування спокою.

– Хiба ми змiнилися, Симоне? Хiба ми стали iншими? – Леся дивилася на остиглий чай, iнодi обiймала кухлик долонькою, i холодний фарфор вiдчувався шкiрою, наче це i е байдужiсть вiчностi.

– І так, i нi. Ми так непомiтно змiнюемося, що невiдомо, якими були спочатку. Ми просто це забули, – Петлюра загасив недопалок, втер його в мiдну попiльничку.

– Тодi хто ми е? – тепер уже прийшла черга Ольги ставити питання.

– Тi, хто ще може думати. – Симон Васильович сидiв, поглядаючи на вiдчинене вiкно. А там, у прямокутнику дерев’яноi рами, немов намальоване старезним художником, спочивало мiсто. Далекi банi Софiiвки, високi будiвлi готелiв, похмурий простiр, що розтiкся розмазаними фарбами в Десятиннiй церквi. – Як же тут добре. Як же з вами добре, – сказав Симон Васильович.

Вiн усмiхнувся i простягнув руку дружинi, вона теж простягла руку, – iхнi пальцi стикнулися, неначе два елементи електричноi мережi, й невидимi розряди вiдчувалися на шкiрi.

Раптом почулися важкi кроки бiля дверей i глухий стукiт.

– Хто це прийшов о такiй годинi? – Ольга злякалася, стиснула руку чоловiка.

– Дивно, але я знав, що вони прийдуть, – у голосi Симона Васильовича не було трему.

– Хто прийде? Ти про кого? – майже закричала Ольга, та було вже пiзно.

Петлюра встав i пiшов до дверей iхнього готельного номера. Не вагаючись вiдчинив, побачив перед собою трьох офiцерiв-сердюкiв. Найвищий з них, моложавий полковник, злегка схилив голову, як бувае, коли намагаються висловити деяку повагу й водночас – спiвчуття. Вiн хотiв було щось сказати, але замiсть слiв тiльки повторив кивок, у такий спосiб даючи зрозумiти, що потрiбно дiяти. Симон Васильович переступив через порiг, вийшов i опинився бiля високого солдата. Сердюк кашлянув, знову розкрив рота, проте тiеi ж митi, немов поранена вовчиця, з темряви коридору вискочила – виринула – вилетiла Ольга, миттю вчепившись у рукав чоловiка. Це сталося так раптово, що вiйськовi чини трохи вiдсахнулися, а полковник застиг на мiсцi з роззявленим ротом. Але замiсть крику жiнка ви

ала протяжний, майже тваринний стогiн, – так болiсно вмирають собаки в пiдворiттi пiд парканом; так намагаються чинити опiр долi прокаженi, що сидять у глибокому яру.

З несподiванки Симон Васильович теж онiмiв, лише схопив руку дружини, притримав ii, щоб жiнка не впала до його нiг. І тодi вiн подивився в ii зляканi очi, повнi страху, – там, у квiтчастiй блакитi, кружляв подив, – i доторкнувся до ii щоки. Цей жест був сповнений чоловiчоi нiжностi, пройнятий ласкою та вiдчайдушною подякою. Не кажучи нiчого, навiть не розкриваючи рота, Симон Васильович злегка усмiхнувся. Просвiтлене обличчя чоловiка чудотворно вплинуло на Ольгу, немов перед нею був лик староi iкони. Вона застигла, вирiшуючи, що робити далi. Але потiм, подивившись знову на обличчя чоловiка, зробила маленький крок назад, нiби визнаючи свою покору перед неминучим.

Нiхто не змiг промовити анi слова. Тиша стукоту сердець i здавленого дихання – ось що було в той момент. Наповнена затамованим стогоном тиша. Минуло кiлька секунд – десять, двадцять, сто – тягучих, немов смола. Ольга теж кивнула. Симон Васильович трохи пригнiчено й сумно всмiхнувся i пiшов до сходiв. За ним одразу ж попрямували моложавий полковник i двое сердюкiв. Їхнi широкi спини вмить закрили собою невисокого чоловiка, що йшов попереду, нiби ходу анi вправо, анi влiво не iснуе.

За пiвгодини Петлюра вже пiднiмався сходами на другий поверх, пройшовся коридором i опинився перед рифленими дерев’яними дверима. Закрут мiдноi ручки був схожий на зламане крило лебедя, яке невiдомий майстер вирiшив прилiпити до дубовоi площини дверей. Тонкий отвiр для ключа – немов дiра вiд кулi, яка й прикувала красиве тiло лебедя навiчно до мiдноi бляшки. Сердюки поспiшали, один iз них прослизнув у примiщення й одразу вийшов звiдти. Вiн подивився на Симона Васильовича й ширше вiдчинив дверi. Петлюра увiйшов i опинився в добре освiтленiй кiмнатi. З двох бокiв виглядали високi торшери, попереду – мiцний коричневий стiл, на якому теж стояли двi лампи. Усi вони свiтили яскраво-жовтим свiтлом, нiби чотири сонця. Яечнi вiдблиски падали на стiни, стiкали в’язкою та слизькою масою на пiдлогу, а там змiшувалися з пилом, брудом, тонкою павутиною, якою був обплетений дальнiй кут, i перетворювалися на бурий шар. За столом сидiв лисий чоловiк. Його голова була правильноi форми, нiби ii лiпив скульптор, що добре знае ази своеi справи. Правильнi риси обличчя, прямий благородний нiс, вусики, трохи пiднятi кiнчиками вгору. На людинi – звичайний цивiльний одяг: широка ситцева сорочка з пухкими рукавами, нiби наповненими потоками вiтру. Нiжнi сухi пальцi тримали перо, яким його власник ретельно виводив лiтери на паперi, й лише прибуття гостя зупинило його. Вiн так i не встиг поставити крапку, застиг iз пером, ставши схожим на провiнцiйного невдаху-письменника. І тiльки чорна, як циганськi очi, вiйськова бурка, що лежала на краю стола, видавала в ньому вiйськовика. Петлюра ступив два кроки, потiм iще один i зупинився. Вiн глянув на чоловiка, що сидiв за столом. Той мовчав, напевно, очiкуючи, що гiсть розпочне говорити першим.

Симон Васильович знав цi iгри. Не раз, Господи, так, не раз вiн бачився з цим чоловiком, навiть iнколи сидiв бiля нього, по-дружньому стискаючи його долоню, а часом – пiдвищував свiй голос i кричав просто в обличчя. Вони знали один одного, добре знали, як можуть знати тiльки два вороги. Нарештi чоловiк, що сидiв, не витримав.

– Що ж ви, Симоне Васильовичу? Сiдайте, в ногах правди немае, – заговорив вiн.

– А де е правда, Павле Петровичу? – сказав Петлюра, але все ж ступив iще один крок i сiв у затишне м’яке крiсло.

Скоропадський[15 - Павло Петрович Скоропадський (1873–1945) – украiнський державний, полiтичний i громадський дiяч, вiйськовик. Один з лiдерiв та iдеологiв монархiчного гетьманського руху. 29 квiтня 1918 р. внаслiдок державного перевороту взяв владу в Украiнi.] усмiхнувся. Вiн чув цей тонко-дзвiнкий звук у своему iменi, вимовлений Петлюрою. «П-а-а-а-вле Петро-о-о-о-о-вичу». Це розтягування вiдразу розставило все на своi мiсця – Петлюра так i не здався. Розумiючи це, гетьман засумував, – якесь тягуче, наче дощова рiдина, почуття повiльно потекло в груди. Вiд цього стало якось особливо гiрко. Однак Скоропадський не подав виду, а все так само легенько, наче боячись образити спiврозмовника чи надати розмовi зайвоi легковажностi, усмiхався.

– Правда в нас, дорогий Симоне Васильовичу. Вона завжди в нас, але тiльки шукаемо ми ii всюди й не знаходимо, – вiдповiв Павло Петрович.

– Можливо, тому що слiпi? – Петлюра вирiшив трохи пiдiграти.

Час був пiзнiй. Нiхто не квапився викладати карти на стiл, адже обидва розумiли, що розмова буде довгою. Немов готуючись до цього, вони почали з м’якоi перепалки, щоб розiм’ятися перед великим боем.

– Можливо, можливо, – несподiвано погодився гетьман.

Вiн вiдклав перо, переплiв пальцi, i iхнi витонченi фаланги стали схожi на переплетення гiлок. Скоропадський зiтхнув.

– Я запросив тебе не пограти словами, як ти розумiеш, – сказав вi

.

– Розумiю, – тепер прийшла черга погоджуватися Петлюрi.

– Тодi ось що я хотiв сказати: припини, – голос гетьмана став суворим.

– Припинити? Що саме? Дихати, бажати, вiдчувати? – у голосi Петлюри теж з’явилися металевi нотки.

– Ти сам знаеш, Симоне Васильовичу. Гадаеш, що я не в курсi – Винниченко затiвае нову виставу. Господи, та ж вистави затiвають iншi, а потiм мене назвуть марiонеткою! Воiстину, немае справедливостi на землi, – несподiвано емоцiйно вигукнув Скоропадський.

– Якщо ти все знаеш, навiщо я тут? – грубо обiрвав його Петлюра.

Гетьман знову глибоко зiтхнув. Йому хотiлося одночасно перервати й розтягнути цю розмову якомога довше. Немов двi стихii зiткнулися в його грудях, два взаемовиключнi бажання.

– У глухому кутi я, Симоне Васильовичу. Якщо нiмцi пiдуть, а все веде саме до цього, то де шукати захисту? – Гетьман навiть трохи пiдвiвся з крiсла.

– Чому ти зараз просиш у мене поради? Коли я влiтку цього року казав, щоб припинили грабувати селян, загравати з помiщиками й росiянами, – хiба ти мене послухав? Скiльки твоiх радникiв бажають побудувати новий Кремль на берегах Днiпра? – прийшов час i Петлюрi ставити незручнi запитання.

– Добре тобi говорити збоку. Я коли усвiдомив, який тягар звалився на мене, – жити перехотiв, – з розпачем сказав гетьман.

Петлюра хмикнув, заклав ногу на ногу i трохи нервово заворушив п’ятою.

– Ми ж не на сповiдi, Павле Петровичу. А я не священик. Геть не той, хто тобi потрiбен, – Симон Васильович почав розумiти, до чого хилить Скоропадський.

– Так, так, – знову просторiкувато простягнув той.

За вiкном розпочинався ранок. Барви ночi поступово м’якшали, блiднули, i тодi й чорнота змiнювала колiр – спочатку сiрiла, мiсцями перетворювалася на темно-синю iмлу. Гетьман встав, зi скрипом вiдсунув крiсло, розвернувся i пiдiйшов до вiкна. Мiсто ще спало. Можливо, хтось буде стверджувати протилежне, але вiн любив це мiсто. Йому подобалося блукати його широкими вулицями, залитими сонячним свiтлом; вглядатися в блакитнi звивини рiчки, милуватися пагорбами, на яких висипалися юрбою мiськi поселення. Зеленi струмки дерев котилися по краях проспектiв. Храми iз золотистими банями уявлялися йому чимось позаземним, немов спущенi з небес за часiв апостола Івана. Вiн хотiв померти в цьому мiстi. Вiд цього йому стало сумно.

– Я думаю, що глобальна причина всiх наших старань, усiх бажань чимось утвердитися на цiй землi, своею голослiвною думкою, кричущими фразами, бажанням, щоб нас помiтили – наша самотнiсть. Не самотнiсть у тому, що можна прожити без сiм’i, i не брак любовi, а самотнiсть людини як виду. Саме тому люди так прагнуть кричати, щоб iх почули; робити все, щоб на них звернули увагу; затiвати вистави, тому що вони гоноровi, – раптом промовив Скоропадський.

Вiн стояв спиною до Петлюри. Той i далi сидiв у крiслi, дивився на постать гетьмана, який, здавалося, трохи зiгнувся. Йому потрiбно було б вистрибнути з вiкна, всадити кулю в лоб, розбити своi думки разом iз кривавою цiвкою, яка бризками розлетиться з його тiм’я. Йому потрiбно було примусити себе нi про що не думати.

– Тому нас i тягне до Бога, бо Вiн позбавляе самотностi життя. Ми приреченi на пошуки, адже намагаемося знайти себе в нестямi. Самотнiсть – ось головний мотив усього людського життя, – вiдповiв Симон Васильович.

Павло Петрович так здивувався словам Петлюри, що рiзко, як при нападi, розвернувся i подивився на свого спiврозмовника.

– Одначе, Симоне Васильовичу, ти дещо тямиш у життi, – простягнув гетьман.

– Якщо й тямлю, то лише дещо, – вiдповiв Петлюра.

Вiн розумiв, що вся ця словесна мiшура, весь цей парад фраз, ходьба вишколених пропозицiй – всього лиш прелюдiя перед найголовнiшим. Тим, навiщо його покликали сюди. А гетьман i далi стояв бiля вiкна.

– Будь моiм прем’ер-мiнiстром, Симоне Васильовичу. Це – офiцiйна пропозицiя, – немов актор, який вiдчувае, що настав час його дiалогу, гетьман чiтко продекламував заготовлену фразу.

Петлюра всмiхнувся.

– Колишнiй ув’язнений тепер на службi в гетьмана? Ти так собi це уявляеш? – Симон Васильович здивувався.

– Не на службi в гетьмана, а на службi Украiнi, – Скоропадський знову заговорив заготовленою фразою.

– Ет, Павле Петровичу, ми говоримо про рiзнi речi, зовсiм рiзнi, – з жалем мовив Петлюра.

– А постав себе на мое мiсце? Як би ти зараз учинив?! – гетьман раптом закричав. Уся його напруга, весь його трепет, усi його страхи немов вилилися в цьому криковi.

– Я ж намагався! Хiба я не хотiв зробити так, щоб Украiна стала державою? Украiнська Держава – хiба не так я ii назвав? Чи не бажав я створити краiну, в якiй можна жити? Хiба не я… Хiба… – тут Скоропадський ступив крок i впав у свое крiсло.

Знесилений, зневiрений, пригнiчений, пригноблений. Вiн майже був розчавлений своею долею, яку сам i обрав.

– Я не зможу, Павле Петровичу. Не зможу, – прошепотiв Петлюра.

– Що не зможеш, Симоне Васильовичу? Що? – гетьман сумно подивився на гостя.

– Служити тобi, адже саме тебе вважаю винуватце

наших бiд. І мiй висновок тут нi до чого, – сухо промовив Петлюра.

– Овва! Ну, на це я, звичайно, чекав. Що ж менi тепер робити? – Скоропадський пiдпер голову рукою i подивився на нього, немов сподiваючись почути те, що його здивуе.

– Їхати. Негайно. Цiеi ж ночi. Назавжди. Здати владу Директорii, – вiдповiв Петлюра.

Гетьман спочатку ледь помiтно всмiхнувся, потiм його рот розкрився ширше i вiн глухо, немов середньовiчний герой у печерi з драконом, засмiявся. Його смiх лунав дивно, неначе з домiшкою чавунних звукiв, вiдтворених при зiткненнi поiздiв.

– Отакоi, друже мiй. Звеселив ти мене, – гетьман протер очi, намагаючися прибрати випадкову сльозу.

Пристарiле, похмуре обличчя гетьмана спохмурнiло ще дужче, нiж до цiеi розмови. Нi, немае шансу зберегти свою владу, якщо тiльки не зважитися на вкрай ризикованi заходи.

– То, може, Симоне Васильовичу, менi знову тебе заарештувати? – запитав вiн i злобно примружився.

– Якщо вистачить совiстi, – вiдповiв Петлюра.

– Совiсть? Що таке совiсть у наш час? Немiчний дiд, що лежить на лавi староi хати й помирае на очах у бiдноi селянськоi сiм’i? Совiсть твоя… Нема ii в цьому свiтi! – трохи пiдвищив голос Скоропадський.

– Є, – чомусь по-юнацькому сказав Петлюра i сам здивувався, чому так вiдповiв.

– Ідеалiсти чортовi, – прошипiв гетьман.

Вiн хотiв було встати, але ноги вже не слухали його. Руки несподiвано здригалися в короткому iмпульсi, немов вiн уже не керуе в цьому свiтi нiчим, – нi краiною, нi своiм тiлом.

– Гаразд. Вибирай, Симоне Васильовичу: або ти зараз присягнеш, що не пiдеш бунтом проти мене, або засаджу тебе в Лук’янiвку. І згною тебе там, як нiкчемного смердючого хробака, – грiзно, нiби пропускаючи через вузьке горлечко, а тому трохи з шиплячим звуком, промовив Скоропадський.

– Ти… як ти… смiеш… пiсля всього, що ти накоiв… – Петлюра зиркнув на спiврозмовника й зустрiвся з ним очима.

Зустрiвся з геть порожнiми очима!

Гетьман втомлено дивився на нього спiдлоба, i тонка плiвка вкрила його обличчя, наче вiск, – вiн застиг. Симон Васильович остерiгся сказати ще що-небудь, тому лише розтулив рота, i вирва його ротовоi порожнини стала схожа на чорну безодню, здатну затягнути в непроникну iмлу – краiну, мiсто, бiдних i багатих, вiйська, мирних селян, сiм’ю, що ховаеться в готельних номерах, i навiть його самого.

Роздiл 5

Зранку 22 листопада дув колючий вiтер. Інодi вiн посилювався i в надмiрних, грубих пестощах нагинав стовбури дерев. А вiдтак пiднiмав у дикому танцi жмути сухого листя, якi сипалися на поiзд, наче торiшнi листiвки Лютневоi революцii. На станцii Фастiв у чотирьох вагонах засiдали п’ять членiв Директорii, канцелярiя, ставка – десять штабiстiв i десять сiчовикiв з одним кулеметом. Бiля вiкна вагона-салону стояв Петлюра, позад нього Коновалець, а в дальньому кутку Винниченко. Годину тому пiшов офiцер, який доповiв, що Чорноморський кiш став на бiк повсталих i пiдiйшов до захiдних передмiсть Киева з боку Борщагiвки. Почалися боi, а незабаром i в мiстi мало спалахнути повстання – пiдпiльний Революцiйний комiтет украiнських есерiв i лiвих есдекiв повинен пiдняти бунт. Двi тисячi петлюрiвцiв штурмували позицii гетьманцiв, i перемога була вже близько.

– Днями вiзьмемо Киiв, товаришi, – хрипуватий голос Винниченка розiрвав тишу.

– Твоiми б вустами та мед пити, – вiдповiв Симон Васильович.

Вiн повернувся до столу, на якому були розкладенi документи й карта мiсцевостi. Склянка з вистиглим чаем стояла на краю. Коричнева рiдина виднiлася крiзь прозорi склянi стiнки – на нiй застигла тонка плiвка. Тут-таки лежав маузер, а в кутку стояла гвинтiвка. Коновалець схилився над картою, злегка постукував пальцями по столу, i цей глухуватий стукiт був схожий на звуки далеких артилерiйських пострiлiв.

Петлюра вiдсунув стiлець, сiв, закурив i аж тодi звернув увагу на Коновальця.

– Сил у нас замало, – сказав Симон Васильович.

– Це так, – протягнув Коновалець.

– Що там Болбочан?[16 - Петро Федорович Болбочан (1883–1919) – офiцер росiйськоi армii, вiдтак вiйськовий дiяч Украiнськоi Народноi Республiки, полковник армii У.Н.Р. Будучи за партiйною належнiстю правим нацiоналiстом (належав до партii соцiалiстiв-самостiйникiв), служив i режиму гетьмана Скоропадського, i режиму соцiалiстичноi Директорii, перебуваючи в опозицii до обох.] Є вiд нього звiстки? – Петлюра тримав сигарету, вiд якоi тяглася вгору тонка нитка диму.

– Скоро Харкiв буде наш. Запорiзький корпус готовий узяти владу в усiй Лiвобережнiй Украiнi, – вiдзвiтував Коновалець.

– Добрi новини, – погодився Петлюра.

– Погано те, що вже зараз прийшло багато селян, а офiцерiв немае. Та й отаманам я не довiряю, – висловив сумнiв Коновалець.

Тут до розмови приеднався Винниченко. Вiн устав, пiдiйшов до столу.

– Слiд негайно почати створювати народнi ради, – сказав вiн.

– Це питання поки що не на часi, – вiдгукнувся Петлюра.

– Тобто? Влада повинна належати трудящим, – голос Винниченка став дзвiнкiший.

– Володимире Кириловичу, вла

а – це не дiвка, щоб комусь належати, – вiдрiзав Петлюра.

– Хто? Дiвка? Дозвольте дiзнатися, а чи не ви збираетеся розпоряджатися нею, як заманеться? – обурився Винниченко.

– Я прихильник демократичного устрою, а не соцiалiстичного, – вiдповiв Петлюра.

– Чи не маете намiру звинуватити мене в симпатiях до бiльшовикiв? – грiзно промовив Винниченко.

– Звинуватити? Та ти сам себе звинуватив. Чи, може, забув, хто наприкiнцi минулого року закликав розпустити армiю i створити мiлiцiю? У вислiдi – поразка вiд бiльшовикiв, тому що захистити схiд i Киiв уже не було кому, – не вгавав Симон Васильович.

– Припини розводити демагогiю. Це була колективна помилка, – намагався вiдбитися Винниченко.

– Демагогiя? А хiба ти не вiрив у цю демагогiю? Якщо так, то це i е твоi переконання? – сердився Петлюра.

– Хiба це мае значення? – бурчав Винниченко.

– Тодi що мае? – не вiдступався Петлюра.

Тут втрутився Коновалець. Вiн вiдiрвався вiд карти, зиркнув на членiв Директорii.

– Може, не зараз? – суворо сказав вiн.

Винниченко так i залишився стояти з роззявленим ротом, немов його паралiзувало.

– Бог з вами. Головне скинути цього чортового гетьмана, – нарештi мовив вiн.

Симон Васильович знехотя погодився, знову закурив. Прийшов iще один штабiст. У Киевi вже почалося повстання – до революцiйного комiтету входив представник Директорii Володимир Чеховський[17 - Володимир Мусiйович Чехiвський (1876–1937) – украiнський полiтичний i громадський дiяч, прем’ер-мiнiстр У.Н.Р. Пiд час правлiння гетьмана Павла Скоропадського продовжував працювати в мiнiстерствi вiросповiдань (як директор департаменту загальних справ), був членом Нацiонального союзу, що перебував в опозицii до Скоропадського.], давнiй соратник Винниченка. Саме з його допомогою повстання мало початися на Подолi, Лук’янiвцi, Куренiвцi. Уся ситуацiя залежала саме вiд масштабностi заколоту – чи зможуть бунтiвники пiдiрвати владу гетьмана зсередини?

– Дозвольте доповiсти, – штабiст водив очима, не розумiючи, хто ж головнiший.

– Кажи вже, – нарештi озвався Коновалець, i посильний повернувся до нього.

– Є вiдомостi. З боку Киева виступили пiдроздiли Святополка-Мирського. Вiн органiзував новi офiцерськi дружини i вiдтiснив Чорноморський кiш. Решта частин теж вiдступила, – сказав штабiст.

Останне слово вiн вимовив чiтко, нiби намагався викувати слова iз залiза.

– Це катастрофа, – раптом зойкнув Винниченко.

Вiн вiдiйшов вiд столу, важко сiв у крiсло в кутку. Потiм схопився за голову, нiби вона миттево розболiлася.

– Отже, потрiбно перегрупуватися. Це ще не кiнець, – сказав Коновалець.

– Не кiнець? А якщо нiмцi заступляться за Скоропадського? – пролунав з кутка сердитий голос.

– Дозвольте йти? – подав голос штабiст.

Коли дверi за ним зачинилися, Петлюра знову пiдiйшов до вiкна.

– Нiчого, ми почекаемо, – раптом сказав вiн.

– Чого почекаемо? Пришестя ангелiв з небес? Господи Боже мiй, це була авантюра. Авантюра, – приречено сказав Винниченко.

– Стривай, не поспiшай з висновками, – намагався вгамувати його Петлюра.

– Про що я тiльки думав. Куди поспiшати? У безодню? – Винниченко скорчив трагiчну мiну.

Зараз йому найбiльше хотiлося опинитись в обiймах Рози. Вбiгти в iхню киiвську квартиру, не знiмаючи взуття, стукаючи туфлями по лакованому паркету, й розкрити, розiрвати, розшматувати фiранки, що ведуть до ii спальнi. Кинутися до ii лiжка й побачити заспану дружину – розпатлану, iз застиглим пухким личком. Схопити ii руки й цiлувати, як вiн не раз цiлував долонi чужих жiнок, бо Роза була поблажлива до його забаганок. «Кохо, ти – свята грiшниця», – щоразу казав вiн iй, коли вона вислуховувала всi подробицi його черговоi любовноi пригоди. Чого тiльки вартий його експеримент – закохати в себе 18-рiчну дiвчину, щоб потiм стежити за розвитком iхнiх стосункiв, а любовнi перипетii використовувати для написання роману. «Кохо, ти – свята грiшниця», – не втомиться вiн повторювати. А вона лише поправляла темне волосся долонькою, iнколи проводячи пальчиками по щоцi, немов очiкувала вiд нього ласки. Цi важкi хвилини поруч iз нею врiзалися йому в пам’ять! Вiн так любив приходити до неi, поки ще легкий запах чужоi жiнки залишався на його плотi, поки тонкий ефiр злягання з iншою ще не розчинився, не пропав безвiсти; тодi вiн уривався в ii кiмнату, впивався губами в ii губи. І млосний погляд дружини знову розпалював його, хоча пiсля бурхливоi ночi з черговою дiвчиною у нього майже не залишалося сил.

Як же йому набридла ця метушня! Полiтика, в яку вiн уплутався. Цi малодушнi люди, охочi до влади. Цей вискочка, який усiх погубить. Цi солдафони такi жорстокi! Повернутися до Кохи, повернутися до лiтератури. Оселитися десь у Нiццi й милуватися тим, як море мружиться в струменях вiтру. Написати свiй найголовнiший роман – i бiс iз нею, з цiею краiною. Тонка душа не призначена для таких баталiй, – думав Володимир Кирилович. Вiн нервував, роздратовано чмокав i намагався не дивитися на спiврозмовникiв, а втупився у вiкно.

– Потрiбно

обити щось, урештi-решт, – видавив вiн iз себе.

А потiм устав i попрямував до виходу. Симон Васильович хотiв було щось сказати Винниченку, але той зобразив на своему обличчi всi скорботи свiту, тому чiпати його не хотiлося.

Володимир Кирилович вибрався з вагона, який стояв на пустищi. Праворуч виднiлася смужка дерев – нiби намальована, злiтала на невеликий пагорб, а там розривалася на частини, i лише поодинокi деревця стримiли на височинi. А лiворуч простягалося поле, укрите iржавою перед зимою травою. Кiлька хвилин Винниченко стояв бiля вагона, а вiдтак вирiшив пройтися по полю. Сухi тендiтнi стебла ламалися пiд ногами. Вiн вдихав вогке осiнне повiтря, що проникало в його нутро холодним потоком i приносило свiжiсть у душу.

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Примечания

1

Тогочасне написання. (Прим. ред.)

2

Володимир Винниченко (1880–1951) – украiнський полiтичний i державний дiяч, прозаiк, драматург i художник. Автор багатьох декларацiй i законодавчих актiв У.Н.Р. Саме вiн 10 червня 1917 р. на 2-му Всеукраiнському вiйськовому з’iздi оголосив I Унiверсал Центральноi Ради. (Тут i далi прим. авт., якщо не зазначено iнше.)

3

Андрiй Григорович В’язлов (1862–1919) – за часiв Гетьманату начальник в’язничного управлiння, член Сенату Украiнськоi держави, мiнiстр юстицii (жовтень – листопад 1918). Особисто клопотався перед гетьманом про звiльнення Петлюри.

4

Сергiй Гербель (1856–1936) – проросiйський помiщик, державний дiяч Росiйськоi iмперii, член Державноi Думи, голова Ради мiнiстрiв Украiнськоi Держави в листопадi – груднi 1918 р.

5

Олександр Вiкторович Осецький (1873–1936) – украiнський вiйськовий дiяч, генерал армii У.Н.Р. З 12 лютого 1918 р. – начальник Украiнського Генерального штабу. З 15 листопада 1918 р. – Наказний отаман У.Н.Р. та за сумiсництвом начальник Генерального штабу вiйськ Директорii.

6

Микола Шаповал (1882–1932) – украiнський полiтичний i громадський дiяч, член Центральноi Ради, публiцист, соцiолог, поет, за фахом лiсник.

7

Євген Коновалець (1892–1938) – визначний дiяч украiнського нацiоналiстичного руху, учасник Першоi свiтовоi вiйни. Фенрих (прапорщик) збройних сил Австро-Угорщини, згодом полковник армii У.Н.Р., органiзатор i керiвник Украiнськоi вiйськовоi органiзацii, очiльник Проводу украiнських нацiоналiстiв (з 1927 р.).

8

Олександр Васильович Петлюра (1888–1951) – брат Симона Петлюри, полковник Армii У.Н.Р. Був наймолодшим iз дванадцяти дiтей Василя та Ольги Петлюр.

9

Сталева каска.

10

Украiнська Держава.

11

Михайло Сергiйович Грушевський (1866–1934) – визначний украiнський iсторик, громадський та полiтичний дiяч. Голова Центральноi Ради Украiнськоi Народноi Республiки (1917–1918).

12

Федiр Черник (1894–1918) – сотник Сiчових стрiльцiв. Учасник багатьох боiв Першоi свiтовоi вiйни. Вiдзначився у боях на горi Лисонi. Активний учасник придушення бiльшовицького заколоту в сiчнi 1918 р. в Киевi. Йому належить вислiв «Шлях на Львiв лежить через Киiв».

13

Леся Симонiвна Петлюра (1911–1941) – украiнська поетеса, едина дочка Симона Петлюри. Їi творчий доробок – вiршi, статтi, епiстолярiй, малюнки – засвiдчуе неабияку обдарованiсть. Хворiла на сухоти, через що передчасно померла.

14

Ольга Опанасiвна Петлюра (1885–1959) – дружина Симона Петлюри, педагог, активiстка полiтичноi емiграцii У.Н.Р. у Парижi. У сiчнi 1918 р. Киiв захопили бiльшовики, керiвництво У.Н.Р. покинуло столицю. Ольга iз семирiчною дочкою залишилася в Киевi. Упродовж пiвтора року вони жили пiд чужим прiзвищем, ночуючи у друзiв i рятуючись вiд переслiдувань.

15

Павло Петрович Скоропадський (1873–1945) – украiнський державний, полiтичний i громадський дiяч, вiйськовик. Один з лiдерiв та iдеологiв монархiчного гетьманського руху. 29 квiтня 1918 р. внаслiдок державного перевороту взяв владу в Украiнi.

16

Петро Федорович Болбочан (1883–1919) – офiцер росiйськоi армii, вiдтак вiйськовий дiяч Украiнськоi Народноi Республiки, полковник армii У.Н.Р. Будучи за партiйною належнiстю правим нацiоналiстом (належав до партii соцiалiстiв-самостiйникiв), служив i режиму гетьмана Скоропадського, i режиму соцiалiстичноi Директорii, перебуваючи в опозицii до обох.

17

Володимир Мусiйович Чехiвський (1876–1937) – украiнський полiтичний i громадський дiяч, прем’ер-мiнiстр У.Н.Р. Пiд час правлiння гетьмана Павла Скоропадського продовжував працювати в мiнiстерствi вiросповiдань (як директор департаменту загальних справ), був членом Нацiонального союзу, що перебував в опозицii до Скоропадського.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить