Пульт Гвендi
Стiвен Кiнг

Рiчард Чiзмар

Юна Гвендi потерпае вiд зайвоi ваги. Щодня вздовж урвища вона видираеться на гору Сходами самогубцiв, щоб схуднути, i, вiдсапуючись, бачить внизу дiтлахiв на iгровому майданчику. Та одного разу звичну картину порушить незнайомець у чорному капелюсi. Вiн подаруе дiвчинцi загадковий пристрiй, який пiсля натискання кнопки видае шоколадне звiрятко, що вгамовуе голод, i срiбнi монети, за якi колекцiонери ладнi вiддати цiлi статки. Та е iншi кнопки цього пульта, якi Гвендi не наважиться використати. Або?…

Стiвен Кiнг, Рiчард Чiзмар

Пульт Гвендi

Обережно! Ненормативна лексика!

1

З мiста Касл-Рок до «Касл-В’ю» ведуть три шляхи: 117 траса, Плезент-роуд i Сходи самогубцiв. Щодня цього лiта – так, навiть у недiлю – дванадцятирiчна Гвендi Пiтерсон пiдiймаеться цими сходами, якi тримаються на мiцних (хоч уже й iржавих вiд часу) гвинтах i змiяться вгору вздовж урвища. Першi сто сходинок вона проходить спокiйним кроком, дрiботить по наступних ста, а останнi сто п’ять змушуе себе пробiгти, скрутившись, як каже ii тато, у три погибелi. Нагорi вона схиляеться, розпашiла, обперши руки об колiна, на щоки поналипали пропiтнiлi пасма волосся (пiд час цього останнього вiдрiзку ii хвостик постiйно розкуйовджуеться, як би туго вона його не зав’язувала), вiдсапуеться, нiби старий тягловий кiнь. Хоча деякi покращення все ж вiдбулися. Випроставшись i дивлячись униз уздовж тiла, вона вже бачить кiнчики своiх кросiвок. Ще в червнi, в останнiй день навчання, на який також припав ii останнiй день у касл-рокськiй початковiй школi, це iй не вдавалося.

Пропiтнiла сорочка прилипла до тiла, але, у цiлому, почуваеться вона доволi добре. У червнi, щоразу, як вона досягала вершини, iй здавалося, що от-от помре вiд серцевого нападу. Поблизу чутно викрики дiтлахiв на iгровому майданчику. Трохи оддалiк лунае цокання вiд удару алюмiнiевою биткою по бейсбольному м’ячу; там хлопцi зi Старшоi лiги тренуються до благодiйного матчу на День працi.

Вона витирае окуляри хустинкою, яку саме з цiею метою тримае в кишенi сорочки, коли ii хтось кличе:

– Агов, дiвчинко! Ходи-но сюди на хвильку. Нам з тобою треба побалакати.

Гвендi вдягае окуляри – i розмитий свiт знову набувае чiткостi. У затiнку на лавi, обiч гравiйноi дорiжки, яка веде вiд сходiв до парку культури й вiдпочинку «Касл-В’ю», сидить чоловiк у чорних джинсах, чорному пiджаку, нiби вiд костюма, i бiлiй сорочцi, розщiбненiй на верхнiй гудзик. На головi в нього маленький охайний чорний капелюх. Ще настане час, коли Гвендi снитимуться жахiття про той капелюх.

Цього тижня чоловiк сидiв тут на лавцi щодня, завжди читаючи одну й ту ж книжку («Веселка тяжiння»[1 - Роман американського письменника Томаса Пiнчона (1937). (Тут i далi прим. пер.)] – товста i вкрай складна з вигляду), але до сьогоднi нiчого iй не казав. Гвендi сторожко розглядае його.

– Менi не можна розмовляти з незнайомцями.

– Це чудова порада.

На вигляд вiн одного вiку з ii татом, мабуть, десь тридцяти восьми рокiв чи щось таке, i не видаеться лихим. Щоправда, те, що спекотного серпневого ранку вiн сидить одягнений у чорний пiджак, уже робить його, на розсуд Гвендi, потенцiйним диваком.

– Мабуть, це мама дала ii тобi.

– Тато, – каже Гвендi.

Аби дiстатися до майданчика, треба пройти повз незнайомця, i якщо вiн дiйсно дивак, то може спробувати схопити ii, та це дiвчину не турбуе. Зрештою, надворi бiлий день, поряд iгровий майданчик, де вдосталь людей, тож ii почують.

– У такому разi, – каже чоловiк у чорному пiджаку, – дозволь представитись. Я Рiчард Феррiс. А ти…

Вона вагаеться, тодi задумуеться, яка з того шкода?

– Гвендi Пiтерсон.

– Ну от. Ось ми й знайомi.

Гвендi хитае головою.

– Імена – це ще не знайомство.

Вiн закидае голову i смiеться. Цей смiх абсолютно чарiвний у своему щирому проявi доброго гумору, i Гвендi не може не усмiхнутися. Хоча все ще й тримае дистанцiю.

Вiн наводить на неi палець, нiби пiстолет: пух.

– Це гарно. Ти молодець, Гвендi. І раз ми вже почали, то що це в тебе за iм’я?

– Комбiнацiя. Тато хотiв, щоб було Гвендолiна – так звали його бабусю, – а мама хотiла Вендi, як у «Пiтерi Пенi». Тож вони зiйшлися на такому. А у вас зараз вiдпустка, мiстере Феррiс?

Бо все скидаеться на те; зрештою, вони ж бо в Мейнi, а Мейн величае себе Столицею вiдпусток. Це пишуть навiть на номерних знаках.

– Можна сказати й так. Я подорожую то тут, то там. Цього тижня в Мiчиганi, наступного – у Флоридi, а тодi, може, заскочу на Конi-Айленд[2 - Пiвострiв у Бруклiнi, Нью-Йорк.] на редхот[3 - Redhot – хот-дог, вiзитна картка Конi-Айленду, який вважаеться батькiвщиною цiеi страви. Винайшов хот-дог нiмецький емiгрант Чарльз Фельтман наприкiнцi ХІХ столiття.] i поiздку на «Циклонi».[4 - Славетна американська гiрка у Бруклiнi, Нью-Йорк. Збудована 1927 року, входить до Нацiонального реестру iсторичних мiсць США.] Я з тих, кого можна назвати бродягою, i Америка – мiй терен. Приглядаю за певними

людьми i час вiд часу навiдую iх знову, щоб подивитись, як у них справи.

«Клац», – стукае битка десь iз-поза майданчика i чуються оплески.

– Що ж, було приемно побалакати з вами, мiстере Феррiс, але менi справдi треба йти…

– Побудь ще трохи. Розумiеш, ти одна з тих, за ким я зовсiм вiднедавна приглядаю.

Це мало б прозвучати лиховiсно (так воно i е, зрештою), та вiн усе ще посмiхаеться навздогiн до свого смiху, його погляд жвавий, i якщо вiн i справдi якийсь Збоченець Честер,[5 - Chester the Molester – персонаж однойменноi серii комiксiв з журналу «Hustler» про пригоди Честера, який чiпляеться до дiвчаток i молодих жiнок.] то гарно приховуе це. Як це роблять найвправнiшi з них, припускае вона. Заходь у мою хатинку, сказав павук до мухи.[6 - Непряма цитата з вiрша Мерi Говiтт «Павук та муха».]

– У мене е теорiя щодо вас, мiс Гвендi Пiтерсон. Сформована, як i всi найкращi теорii, пiсля ретельних спостережень. Хочете почути ii?

– Мабуть, так.

– Я помiтив, що ти трiшки повненька.

Напевно, вiн бачить, як вона напружилась вiд цих слiв, бо здiймае руку i хитае головою, нiби кажучи «не так швидко».

– Можливо, ти навiть вважаеш себе товстою, бо ж дiвчата й жiнки в нашiй краiнi мають дивнi думки щодо свого вигляду. ЗМІ… Ти знаеш, що значить «ЗМІ»?

– Авжеж. Газети, телевiзор, «Тайм» i «Ньюзвiк».

– Саме так. Отже. ЗМІ кажуть: «Дiвчата, жiнки, ви можете стати ким забажаете в цьому чудесному новому свiтi рiвностi, за умови, що, випроставшись, можете бачити кiнчики пальцiв своiх нiг».

«Вiн точно спостерiгав за мною, – думае Гвендi, – я ж бо роблю це щодня, дiставшись до вершини».

Вона шарiеться. Не може нiчого вдiяти з цим, але барва – лише ззовнi. Усерединi ж у нiй вируе виклик. Це саме те, що змусило ii поставити на перше мiсце пробiжку сходами. Це i Френкi Стоун.

– Моя теорiя полягае в тому, що хтось дражнив тебе через твою вагу, або через те, як ти виглядаеш, або i те, й iнше, i ти вирiшила показати iм. Близько? Може, не точно в яблучко, зате ж у мiшень влучив?

Може, тому, що це незнайомець, iй напрочуд легко було розповiсти йому те, у чому не зiзнавалася ще жодному з батькiв. Чи, може, це через його синi очi, допитливi й цiкавi, але без злостивостi в них – принаймнi такоi, яку можна помiтити.

– Один хлопець у школi, Френкi Стоун, почав називати мене Гуд’iр. Ну знаете, як…

– Як дирижабль. Так, я знаю дирижаблi «Гуд’iр».

– Ага. Френкi – смердючка.

Вона вже думае розповiсти чоловiку про те, як Френкi набундючено походжае по майданчику, приказуючи: «Френкi Стоун – крутий пацан! Хуем розбивае жбан!», але вирiшуе не робити цього.

– Іншi хлопцi також почали називати мене так, а потiм i кiлька дiвчат пiдхопили. Не моi подруги, iншi. Це було в шостому класi. Наступного мiсяця починаеться середня школа, i… ну…

– Ти вирiшила, що не дозволиш цьому прiзвиську переслiдувати тебе там, – каже мiстер Рiчард Феррiс. – Розумiю. А ще, мiж iншим, ти пiдростеш.

Вiн оглядае ii згори донизу, але так, що iй вiд того геть не моторошно. Якось радше по-науковому.

– Гадаю, ти вимахаеш десь до п’яти футiв i десяти-одинадцяти дюймiв,[7 - Приблизно 1,8 метра.] поки виростеш. Будеш висока, як для дiвчини.

– Уже почала, – каже Гвендi, – але не хочу чекати до того часу.

– Усе майже так, як я й думав, – каже Феррiс. – Не чекай, не сцикай i не ний, бери й роби. Атакуй у лоб. Це варте захоплення. Саме тому я й хотiв познайомитись.

– Було приемно побалакати з вами, мiстере Феррiс, але мушу йти.

– Нi. Тобi треба ще побути тут.

Вiн бiльше не всмiхаеться. Його обличчя суворе, а синi очi нiби посiрiли. Капелюх вiдкидае тонку смужку тiнi на його чоло, нiби татуювання.

– У мене для тебе дещо е. Подарунок. Бо ти особлива.

– Я не беру нiчого вiд незнайомцiв, – каже Гвендi.

Зараз iй уже трошки лячно. Може, навiть бiльше, нiж трошки.

– Імена – це ще не знайомство, тут я з тобою згоден. Але ж ми не незнайомцi: ти i я. Я знаю тебе i знаю, що рiч, яка е в мене, була зроблена для когось такого, як ти. Для того, хто молодий i мiцно стоiть на ногах. Я вiдчув тебе, Гвендi, ще задовго до того, як побачив. І ось ти прийшла, – вiн тягнеться до краю лавки i плескае по ньому. – Ходи, сядь бiля мене.

Гвендi пiдходить до лавки, почуваючись, нiби дiвчинка у снi.

– Ви… мiстере Феррiс, ви хочете скривдити мене?

Вiн усмiхаеться.

– Схопити тебе? Затягнути в кущi i, можливо, зробити з тобою якусь гидоту?

Вiн вказуе пальцем через дорiжку i на сорок з чимось футiв далi по нiй. Там, на гiрках, гойдалках i рукоходах бавляться двi-три дюжини дiтлахiв у футболках касл-рокського денного табору, а за ними наглядають четверо вихователiв.

– Не думаю, що в мене щось вийде, а ти? Та й до того ж маленькi дiвчатка не цiкавлять мене в сексуальному планi. Як правило, вони взагалi мене не цiкавлять, але, як я вже й казав – чи принаймнi натякнув, – ти iнакша. А зараз сiдай.

Вона сiдае. Пiт, що вкрив усе ii тiло, охолонув. Їй спадае на думку, що, попри всi цi невимушенi балачки, вiн зараз

пробуе поцiлувати ii, i байдуже йому до дiтей на майданчику та iхнiх вихователiв-пiдлiткiв. Утiм вiн цього не робить. Сягае попiд лавку i дiстае брезентову торбину, затягнуту шнурком. Вiдкривае ii й видобувае звiдти красиву коробку з червоного дерева, яка виблискуе таким насиченим коричневим кольором, що дiвчинка бачить крихiтнi червонястi вiдблиски глибоко в оздобленнi. Коробка десь п’ятнадцяти дюймiв завдовжки, мабуть, iз фут завширшки i вполовину заввишки. Вона вiдразу хоче ii, i не лише тому, що це красива рiч. Вона хоче ii, бо вона належить iй. Це нiби щось дуже цiнне, дуже любе й загублене так давно, що вже й майже забулося, але зараз його знову знайшли. Нiби вона володiла цiею рiччю в iншому життi, коли була принцесою, чи щось таке.

– Що це? – тихим голосом питае Гвендi.

– Кнопковий пульт, – каже вiн. – Твiй кнопковий пульт. Дивись.

Чоловiк нахиляеться, щоб вона могла побачити маленькi кнопки на поверхнi пульта: шiсть у рядах по двi i ще по однiй з кожного боку. Загалом вiсiм. Серед парних кнопок: свiтло-зелена i темно-зелена, жовта й помаранчева, синя та фiолетова. Кнопка на одному кiнцi червона. На iншому – чорна. А ще на кожному кiнцi пульта знаходиться по маленькому важелю, а посерединi – щось схоже на слот.

– Кнопки дуже важко натискати, – каже Феррiс. – Треба робити це великим пальцем i докладати багато сили. І це добре, повiр менi. Не дуже гарна iдея помилятися з ними, о нi. Особливо з чорною.

Гвендi вже й забула, що боялася цього чоловiка. Вона зачарована пультом, i коли незнайомець простягае його, дiвчинка бере. Вона очiкувала, що вiн буде важким, бо ж червоне дерево – важкий матерiал, до того ж хто знае, що там усерединi – але це не так. Вона може побалансувати ним на рiвних пальцях. Гвендi пробiгае пальцем по дзеркальнiй, дещо опуклiй поверхнi кнопок, здаеться, майже вiдчуваючи, як кольори осяюють ii шкiру.

– Чому? Що вони роблять?

– Обговоримо iх пiзнiше. А зараз зверни увагу на маленькi важелi. Тягнути iх набагато легше, нiж натискати на кнопки, достатньо й мiзинчика. Якщо потягнути той, що лiворуч – бiля червоноi кнопки, – вiн видасть шоколадну цукерку у виглядi тварини.

– Я не… – починае Гвендi.

– Ти не береш цукерки вiд незнайомцiв, я знаю, – каже Феррiс i пiдкочуе очi так, що вона аж пирхае. – Хiба ми не пройшли це, Гвендi?

– Я не це хотiла сказати. Я не iм шоколад – ось що я хотiла сказати. Тiльки не цього лiта. Як я схудну, якщо iстиму солодощi? Повiрте, як почну, то вже не зможу спинитись. А шоколад – це найгiрше. Я нiби той шокоголiк.

– А, але ж у тому й уся чарiвнiсть шоколадок, якi видае пульт, – каже Рiчард Феррiс. – Вони маленькi, не бiльшi за желейки, i дуже солодкi… але, з’iвши одну, iншоi вже не схочеш. Захочеш пообiдати, але без добавки. І солодощiв також бiльше не захочеш. Особливо тих нiчних убивць талii.

Гвендi, котра ще до цього лiта завжди полюбляла зробити собi сандвiч з арахiсовим маслом i маршмелоу десь так за годинку до сну, знае, про що говорить чоловiк. До того ж вона завжди просто вмирае з голоду пiсля ранкових пробiжок.

– Схоже на якийсь чудернацький дiетичний продукт, – каже вона. – Такi штуки, якi насичують тебе i вiд яких пiсяеш, як скажений. Моя бабуся якось пробувала таке, i вже за тиждень ii вернуло вiд них.

– Нi. Це просто шоколад. Але чистий. Не як тi батончики з магазину. Ось, спробуй.

Вона обмiрковуе цю думку, але недовго. Огортае мiзинець навколо важеля – вiн надто маленький, щоб з легкiстю вправлятися з ним iншими пальцями, – i тягне. Слот вiдкриваеться. Виiжджае вузька дерев’яна пiдставочка. На нiй – шоколадний кролик, не бiльший за желейку, точно як i казав мiстер Феррiс.

Вона пiдiймае його i розглядае вражено й зачудовано.

– Ого. Тiльки гляньте на пушок. А вушка! І маленькi, милi оченята.

– Так, – погоджуеться чоловiк. – Прекрасна рiч, еге ж? А зараз закидай до рота! Хутко!

Гвендi так i робить, навiть не задумуючись, i ii рот сповнюе солодкiсть. Вiн мае рацiю: дiвчинка ще нiколи не куштувала шоколадки «Гершi», такоi ж смачноi. Вона навiть не пригадуе, щоб колись куштувала будь-що настiльки ж смачне. Цей чудовий смак не лише в ii ротi – вiн заповнив усю голову. Поки цукерка тане на язицi, маленька пiдставка заiжджае назад, i слот закриваеться.

– Смачно? – питае Феррiс.

– М-м-м, – це все, на що вона спроможна.

Якби це були звичайнi цукерки, вона б повелася, як пацюк у науковому експериментi, смикаючи за той маленький важiль, допоки вiн не зламаеться або ж цукерки не припинять виходити. Але iй бiльше не хочеться. Та й вона вже не думае, що заходитиме за слашi[8 - Фруктовий коктейль iз замороженим соком.] у снек-бар у дальньому кiнцi iгрового майданчика. Вона геть не голодна. Вона…

– Ти задоволена? – питае Феррiс.

– Так!

Це саме те слово. Вона ще нiколи не була нiчим так задоволена, навiть двоколiсним велосипедом, який iй подарували на дев’ятий день народження.

– Добре. Завтра тобi, мабуть, захочеться ще, i якщо так, можеш взяти ще одну, бо в тебе буде пульт. Це твiй пуль

, принаймнi поки що.

– А скiльки в ньому шоколадних тваринок?

Замiсть вiдповiдi, вiн пропонуе iй потягнути важiль з протилежного кiнця пульта.

– Вiн видае iншi цукерки?

– Спробуй – i побачиш.

Вона огортае мiзинець навколо маленького важеля i тягне за нього. Цього разу, коли зi слоту виiжджае пiдставка, на нiй лежить срiбна монета, така велика i блискуча, що iй аж доводиться примружитись через ранкове свiтло, котре вiдбиваеться вiд тiеi. Дiвчинка бере ii, i пiдставка заiжджае назад. Монета важка. На нiй зображено профiль жiнки. На ii головi щось на кшталт тiари.[9 - Головний убiр, схожий на корону, що був символом влади перських царiв.] Нижче – пiвколо з зiрок, розбите датою: 1891. Угорi – слова E Plurbis Unum.[10 - З багатьох – едине (лат.)]

– Це срiбний долар Моргана, – каже iй Феррiс повчальним тоном. – Майже пiвунцii чистого срiбла. Створений мiстером Джорджем Морганом, котрому було лише тридцять рокiв, коли вiн вигравiрував лик Анни Вiльямс, шляхетноi жiнки з Фiладельфii, на тому боцi, що ми звемо «лицевою» стороною монети. На зворотному боцi – американський орел.

– Яка краса, – видихае вона, а потiм – з великою неохотою – простягае монету йому.

Феррiс схрещуе руки на грудях i хитае головою.

– Вона не моя, Гвендi. Вона твоя. Усе, що виходить iз цього пульта, належить тобi – цукерки i монети, – бо пульт належить тобi. До речi, зараз нумiзмати оцiнюють такий долар Моргана ледь не у шiстсот доларiв.

– Я… я не можу взяти його, – каже дiвчинка.

Їi голос далекий вiд власних вух. Вона почуваеться (як i два мiсяцi тому, коли тiльки почала бiгати Сходами самогубцiв), нiби ось-ось зомлiе.

– Я не зробила нiчого, щоб заробити його.

– Але ще зробиш.

Із кишенi свого чорного пiджака вiн дiстае старомодний кишеньковий годинник. Той вистрiлюе в очi Гвендi ще бiльшою кiлькiстю сонячних промiнцiв, хiба що цi вже золотi, а не срiбнi. Феррiс пiднiмае кришку й дивиться на циферблат пiд нею. Тодi кидае годинник назад до кишенi.

– Мiй час збiгае, тож дивись на кнопки й уважно слухай. Можеш це зробити?

– Т-так.

– Спершу поклади срiбний долар до кишенi. Вiн тебе вiдволiкае.

Вона робить, як сказано. Вiдчувае його стегном, те важкеньке кружальце.

– Скiльки у свiтi континентiв, Гвендi? Знаеш?

– Сiм, – каже вона. Вони проходили це у третьому чи в четвертому класi.

– Правильно. Але оскiльки Антарктида, зi зрозумiлих на те причин, не населена, вона тут не представлена… окрiм, звiсно, чорноi кнопки, але ми ще повернемося до неi.

Одна за одною вiн починае постукувати по опуклiй поверхнi кнопок, розташованих у парах.

– Свiтло-зелена – Азiя. Темно-зелена – Африка. Помаранчева – Європа. Жовта – Австралiя. Синя – Пiвнiчна Америка. Фiолетова – Пiвденна Америка. Розумiеш, про що я? Пригадуеш?

– Так.

Вона каже це без вагань. Вона завжди мала хорошу пам’ять, але зараз у неi виникае божевiльна думка, нiби та чудесна цукерка, яку вона з’iла, ще бiльше пiдсилюе ii зосередженiсть. Вона не знае, що це все значить, та чи пам’ятае, який колiр представляе який континент? Абсолютно.

– А що робить червона?

– Що тiльки захочеш, – каже вiн. – А ти захочеш, власник пульта завжди хоче. Це нормально. Хотiти знати речi й робити речi – у цьому вся суть людського роду. Дослiдження, Гвендi! Це i недуга, i панацея!

«Я вже бiльше не в Касл-Року, – думае Гвендi. – Я зайшла в одне з тих мiсць, про якi люблю читати. В Оз, Нарнiю чи Гобiтон. Цього не може бути».

– Лише запам’ятай, – провадить чоловiк, – червона кнопка – едина, якою можна користуватися бiльше, нiж один раз.

– А як щодо чорноi?

– Вона – усе, – каже Феррiс i встае. – Усе на свiтi. Велика цяця, як сказав би твiй тато.

Вона дивиться на нього отетерiло. Їi тато справдi так каже.

– Звiдки ви знаете, що мiй та…

– Вибач, що перебиваю, це дуже неввiчливо, але менi й справi треба йти. Бережи цей пульт. Вiн дае гостинцi, та вони – маленька винагорода за вiдповiдальнiсть. І будь обачна. Якщо твоi батьки знайдуть його, у них виникнуть питання.

– О Боже, це й так зрозумiло, – каже Гвендi й видае беззвучний шепiтливий смiшок. Вона почуваеться нiби вдареною в живiт. – Мiстере Феррiс, а чому ви дали його менi? Чому менi?

– У нашому свiтi, – мовить Феррiс, дивлячись на неi згори, – заховано великi арсенали зброi, яка може знищити все життя на цiй планетi на мiльйони рокiв уперед. Чоловiки й жiнки, що вiдповiдають за неi, щодня ставлять собi те ж саме питання. Я спинився на тобi, бо ти – найкращий вибiр у цьому мiсцi й у цей час. Бережи пульт. Раджу зробити так, щоб його не знайшов нiхто – не лише твоi батьки, – бо люди допитливi. Коли вони бачать важiль, то хочуть потягнути за нього. А коли бачать кнопку – хочуть натиснути на неi.

– Але що станеться, якщо натиснуть? Що станеться, якщо я натисну?

Рiчард Феррiс лише посмiхаеться й вирушае до скелi, де стоiть знак:

«ОБЕРЕЖНО! ДІТЯМ ДО 10 РОКІВ БЕЗ СУПРОВОДУ ДОРОСЛИХ

ПРОХІД ЗАБОРОНЕНО!»

Тодi вiн розвертаеться:

– А скажи-но! Чому вони називаються С

одами самогубцiв, Гвендi?

– Бо в 1934 роцi з них стрибнув один чоловiк чи щось таке, – каже вона, тримаючи пульт на колiнах. – А чотири-п’ять рокiв тому стрибнула жiнка. Тато каже, що в мiськiй радi обговорювали, щоб зняти iх, але в радi самi лише республiканцi, а республiканцi ненавидять змiни. Десь так каже мiй тато. Один iз них доводив, що сходи е туристичною принадою, як воно, типу, i е насправдi, i що одне самогубство на тридцять п’ять з гаком рокiв – це не так уже й жахливо. Вiн сказав, що якщо це ставатиметься частiше, вони проголосують ще раз.

Мiстер Феррiс усмiхаеться:

– Маленькi мiста! Їх неможливо не любити!

– Я вiдповiла на ваше питання, тепер ви дайте вiдповiдь на мое! Що станеться, якщо я натисну на котрусь iз цих кнопок? Наприклад, що буде, якщо я натисну на ту, що позначае Африку?

І щойно ii великий палець торкаеться темно-зеленоi кнопки, вона вiдчувае спокусу – не сильну, але вiдчутну – натиснути й перевiрити самiй.

Його посмiшка перетворюеться на оскал. Не надто приемний, на думку Гвендi Пiтерсон.

– Для чого питати те, що й так знаеш?

Перш нiж вона може сказати бодай слово, вiн уже рушив сходами донизу. Дiвчинка деякий час сидить на лавцi, тодi встае, пiдбiгае до iржавого залiзного сходового маршу й дивиться вниз. Хоча й у мiстера Феррiса не було достатньо часу, щоб зiйти до самого низу – бодай наблизитись – вiд нього не лишилось i слiду. Чи то пак майже. На пiвшляху нижче, десь за сто п’ятдесят залiзних сходинок, лежить його маленький охайний капелюх – чи то покинутий, чи то здутий вiтром.

Вона повертаеться на лавку i кладе пульт – свiй пульт – у брезентову торбину з затяжками, тодi спускаеться сходами, увесь шлях тримаючись за поручень. Дiйшовши до маленького круглого капелюха, думае пiдняти його, та натомiсть вiдфутболюе вбiк, дивлячись, як вiн падае, перевертаючись у повiтрi, i приземляеться в бур’янах. Коли вона повертаеться туди трохи пiзнiше того ж дня, його вже немае на мiсцi.

Надворi 22 серпня 1974 року.

2

Їi мама i тато обое працюють, тому, коли Гвендi повертаеться до маленького будинку в стилi кейп-код[11 - Традицiйний одноповерховий будинок, зведений у простому й лаконiчному стилi.] на Карбiн-стрит, вона там сама. Кладе пульт пiд лiжко i лишае на якiсь десять хвилин, перш нiж усвiдомлюе, що це погана iдея. Вона пiдтримуе такий-сякий порядок у кiмнатi, але мама часом пилососить там i змiнюе постiль кожного суботнього ранку (обов’язок, який, за ii словами, перейде до Гвендi, коли тiй виповниться тринадцять – нiчого так подаруночок на день народження). Мамi не можна бачити пульт, бо мами завжди хочуть знати все.

Тодi дiвчина думае про горище, але що як батьки таки зважаться очистити його i провести гаражний розпродаж замiсть самих лише балачок про нього? Те ж саме стосуеться i комiрчини над гаражем. У Гвендi виникае думка (нова у своiй дорослостi, та зрештою приречена перетворитися на нудну правду): секрети – це проблема, можливо, навiть найбiльша з усiх проблем. Вони обтяжують розум i займають простiр у свiтi.

Тодi iй пригадуеться дуб на задньому подвiр’i, з гойдалкою, зробленою з покришки, яку вона вже майже не використовуе: у дванадцять рокiв уже надто доросла для таких дитячих забавок. Пiд плетивом корiння е нора. Колись дiвчинка скручувалась у нiй, граючись iз друзями в хованки. А зараз вона вже надто велика для неi («Гадаю, ти вимахаеш десь до п’яти футiв i десяти-одинадцяти дюймiв», – сказав iй мiстер Феррiс), та для пульта – те, що треба, до того ж брезентова торбина захистить його вiд дощу. А якщо взагалi полле, треба буде вийти i врятувати його.

Вона ховае його там, рушае до будинку, тодi згадуе про срiбний долар. Повертаеться до дерева i кладе його в торбину з пультом.

Гвендi думае, що батьки, коли повернуться, помiтять, що з нею сталося щось дивне, що вона змiнилася, але вони не помiчають. Вони, як завжди, закутанi у власнi клопоти – тато у страховiй конторi, мама у касл-рокському фiлiалi «Форд», де працюе секретаркою – i, звiсно ж, пропускають по кiлька склянок. Завжди це роблять. За вечерею Гвендi iсть по однiй порцii всього i мие тарiлку, але вiдмовляеться вiд шматка шоколадного торта, який тато принiс додому з касл-рокськоi пекарнi, що по сусiдству з його роботою.

– Боже мiй, ти що, захворiла? – питае тато.

Гвендi усмiхаеться.

– Можливо.

Вона певна, що пролежить без сну допiзна, роздумуючи про свою зустрiч з мiстером Феррiсом i пульт, схований пiд дубом на задньому подвiр’i, але цього не стаеться. Вона думае: «Свiтло-зелений – Азiя, темно-зелений – Африка, жовтий – Австралiя…» – i на цьому засинае аж до наступного ранку, коли настае пора з’iсти велику миску вiвсянки з фруктами, а тодi ще раз подолати Сходи самогубцiв.

Коли Гвендi повертаеться, м’язи ниють, а в животi бурчить. Вона дiстае з-пiд дерева брезентову торбину, виймае пульт i, використовуючи мiзинець, тягне за лiвий важiль бiля червоноi кнопки («Що тiльки захочеш», – сказав мiстер Феррiс, коли вона спитала про неi). Слот вiдкр

ваеться, виiжджае пiдставка. На нiй – шоколадна черепашка, маленька, зате iдеальна, ii панцир – дивовижна гравiйована пластинка. Вона закидае черепашку до рота. Солодкiсть буяе. Голод зникае, хоча в обiдню пору вона з’iсть увесь сандвiч з болонською ковбасою i сиром, який залишила iй мама, плюс трохи салату з французькою заправкою[12 - Соус з оливковоi олii, оцту та гiрчицi.] i вип’е велику склянку молока. Гвендi зиркае на залишок торта в пластиковому контейнерi. Мае добрий вигляд, але це лише розумова оцiнка. Вона вiдчула б те саме, дивлячись на кльовий розворот у двi сторiнки в комiксi «Доктор Стрендж», але бажання з’iсти його не виникло б, i торт вона також не хоче iсти.

Того пообiддя вона йде кататися на велосипедi зi своею подругою Олiв, i вони проводять решту дня в Олiвинiй кiмнатi, слухаючи платiвки й теревенячи про прийдешнiй навчальний рiк. Перспектива ходити до касл-рокськоi середньоi школи сповнюе iх водночас трепетом i захопленням.

Удома, поки не повернулись батьки, Гвендi знову дiстае пульт зi сховку й тягне за Грошовий важiль, як вона охрестила його. Нiчого не стаеться – слот навiть не вiдкриваеться. Ну, нiчого страшного. Може, через те, що вона едина дитина i не мае суперника, Гвендi не жадiбна. Коли закiнчаться маленькi шоколадки, iх бракуватиме бiльше, нiж срiбних доларiв. Вона сподiваеться, що цього поки не станеться, але коли прийде час – о’кей. C’est la vie,[13 - Таке життя (фр.).] як полюбляе приказувати ii тато. Або merde se, що означае «лайно трапляеться».

Перш нiж повернути пульт на мiсце, вона дивиться на кнопки й називае континенти, яким вони вiдповiдають. Торкаеться iх одна по однiй. Вони ваблять; iй подобаеться вiдчувати, як кожен дотик нiби сповнюе ii iншим кольором, проте дiвчинка тримаеться якнайдалi вiд чорноi кнопки. Вона страшна. Ну… всi вони страшнуватi, але чорна схожа на якусь велику родимку, спотворену i, можливо, ракову.

У суботу Пiтерсони трамбуються в мiкроавтобус «Субару» i iдуть у Ярмут навiдати татову сестру. Зазвичай Гвендi подобаються цi вiзити, бо доньки-близнючки тiтки Доттi та дядька Джима майже одного вiку з нею, i вони втрьох завжди веселяться разом. Суботнiми вечорами зазвичай проходять кiнопокази (цього разу це подвiйний сеанс в автокiнотеатрi «Прайдс корнер»: «Громила i стрибунець» плюс «Викрасти за 60 секунд»), i дiвчатка лягають у спальних мiшках на землю, теревенячи, коли фiльм стае нудним.

Гвендi весело й цього разу, але ii думки постiйно повертаються до пульта. А що як хтось його знайде i вкраде? Вона знае: це малоймовiрно – грабiжник обмежиться лише будинком i не пiде на задне подвiр’я нишпорити попiд деревами, але ця думка насiдае на ii розум. Частково це через вiдчуття власностi: вiн належить iй. Частково – бажання маленьких шоколадок. Однак бiльшою мiрою це стосуеться кнопок. Злодiй побачить iх, подумае, для чого вони, i натисне. І що ж станеться тодi? Особливо коли вiн натисне на чорну? Вона вже починае думати про неi як про Ракову кнопку.

Коли мама каже, що хоче поiхати зрання в недiлю (мають вiдбутися збори Жiночоi благодiйноi спiлки,[14 - Мiсцевi жiночi органiзацii в Америцi, якi збирають грошi на потреби своеi церкви.] а мiсiс Пiтерсон цьогорiч править там за скарбника), Гвендi заспокоюеться. Пiсля приiзду вона перевдягаеться у старi джинси i йде на задне подвiр’я. Деякий час гойдаеться на гойдалцi, потiм удае, наче впустила щось, i стае на одне колiно, нiби шукаючи його. Те, що вона насправдi шукае, – це брезентова торбина. Та лежить на своему мiсцi… але цього не достатньо. Гвендi крадькома сягае мiж двох сплетених коренiв i обмацуе пульт. Одна з кнопок знаходиться прямiсiнько пiд першими двома пальцями – вона вiдчувае ii опуклу форму – i швидко вiдсмикуе руку, нiби торкнувшись розжареноi конфорки. Усе ж iй уже легше. Принаймнi доки на неi не падае тiнь.

– Хочеш, покатаю тебе, люба? – питае тато.

– Нi, – каже вона, встаючи й обтрушуючи колiна. – Я вже завелика для цього. Мабуть, пiду в дiм, подивлюся телевiзор.

Вiн обiймае Гвендi, пiдштовхуе окуляри iй на носi, тодi куйовдить пальцями бiляве волосся, розплутуючи кiлька вузликiв.

– Ти стаеш така велика, – каже вiн. – Але назавжди залишишся моею маленькою дiвчинкою. Правда ж, Гвеннi?

– Ще б пак, татусику, – вiдповiдае вона i рушае в дiм.

Перш нiж увiмкнути телевiзор, вона виглядае у двiр з вiкна над раковиною (для цього iй бiльше не треба спинатися навшпиньки). Дивиться, як тато штовхае гойдалку. Чекае, чи не стане вiн часом на колiна, може, з цiкавостi, що вона там шукала. Чи бачила. Коли натомiсть вiн розвертаеться i прямуе до гаража, Гвендi йде до вiтальнi, вмикае «Соул трейн»[15 - Легендарна музична програма, що була в ефiрi з 1971 по 2006 рiк.] i танцюе пiд музику Марвiна Гея.[16 - Марвiн Гей (1939–1984) – славнозвiсний американський соул та ритм-енд-блюз виконавець.]

3

У понедiлок, коли вона повертаеться з пробiжки по Сходах самогубцiв, важiль бiля червоноi кнопки видае маленьку шоколадну кицьку. Вона смикае за iнший важiль, особливо нi

ого не очiкуючи, але слот вiдкриваеться, виiжджае пiдставка, на якiй лежить срiбний долар 1891 року, без щонайменших слiдiв чи подряпин з обох бокiв: це одна з тих монет, якi, як вона дiзнаеться згодом, не бували в обiгу. Гвендi хукае на неi, профiль Анни Вiллiс Вiльямс запрiвае, тодi знову до блиску вiдтирае об сорочку давно померлу шляхетну фiладельфiйську жiнку. Тепер у неi е два срiбних долари, i якщо мiстер Феррiс мав рацiю щодо iх вартостi, цих грошей уже майже достатньо на рiк навчання в Унiверситетi Мейну. Як же чудово, що до коледжу ще стiльки рокiв, бо ж як дванадцятирiчна дитина продасть такi цiннi монети? Лишень подумай про питання, якi виникнуть через них!

«Лишень подумай про питання, якi виникнуть через пульт!»

Вона знову торкаеться до кнопок, одну по однiй, уникаючи жахливоi чорноi, але цього разу затримуючись на червонiй, усе обводячи й обводячи ii кiнчиком пальця, вiдчуваючи химерну сумiш тривоги та чуттевого задоволення. Зрештою вона повертае пульт у торбину, ховае ii та iде на велосипедi до Олiв. Вони готують полуничнi турновери пiд пильним наглядом Олiвиноi мами, тодi йдуть нагору знову послухати платiвки. Вiдчиняються дверi, i входить мама Олiв, але не для того, щоб сказати iм зменшити гучнiсть, як очiкували дiвчата. Нi, вона також хоче потанцювати. Це весело. Вони втрьох витанцьовують i смiються, мов навiженi, а коли Гвендi повертаеться додому, вона з’iдае велику вечерю.

Щоправда, без добавки.

4

Касл-рокська середня школа виявляеться непоганою. Гвендi зустрiчае своiх старих друзiв i заводить нових. Вона помiчае, що на неi задивляються хлопцi, i це о’кей, адже жоден iз них не Френкi Стоун, i нiхто не називае ii Гуд’iром. Завдяки Сходам самогубцiв це прiзвисько вiдстало вiд неi.

У жовтнi, на свiй день народження, вона отримуе плакат з Робi Бенсоном, невеличкий телевiзор у кiмнату (Боже, яка радiсть) i уроки того, як правильно самiй мiняти постiль (невесело, але й непогано). Вона записуеться в команди з сокеру та бiгу, де швидко досягае видатних успiхiв.

Шоколадки не закiнчуються, ще жодного разу не було двох однакових, деталiзацiя завжди приголомшлива. Кожен тиждень-другий трапляеться ще й срiбний долар, завжди датований 1891 роком. Їi пальцi все довше й довше затримуються на червонiй кнопцi, й iнколи вона чуе, як шепоче сама до себе: «Що тiльки захочеш, що тiльки захочеш».

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Примечания

1

Роман американського письменника Томаса Пiнчона (1937). (Тут i далi прим. пер.)

2

Пiвострiв у Бруклiнi, Нью-Йорк.

3

Redhot – хот-дог, вiзитна картка Конi-Айленду, який вважаеться батькiвщиною цiеi страви. Винайшов хот-дог нiмецький емiгрант Чарльз Фельтман наприкiнцi ХІХ столiття.

4

Славетна американська гiрка у Бруклiнi, Нью-Йорк. Збудована 1927 року, входить до Нацiонального реестру iсторичних мiсць США.

5

Chester the Molester – персонаж однойменноi серii комiксiв з журналу «Hustler» про пригоди Честера, який чiпляеться до дiвчаток i молодих жiнок.

6

Непряма цитата з вiрша Мерi Говiтт «Павук та муха».

7

Приблизно 1,8 метра.

8

Фруктовий коктейль iз замороженим соком.

9

Головний убiр, схожий на корону, що був символом влади перських царiв.

10

З багатьох – едине (лат.)

11

Традицiйний одноповерховий будинок, зведений у простому й лаконiчному стилi.

12

Соус з оливковоi олii, оцту та гiрчицi.

13

Таке життя (фр.).

14

Мiсцевi жiночi органiзацii в Америцi, якi збирають грошi на потреби своеi церкви.

15

Легендарна музична програма, що була в ефiрi з 1971 по 2006 рiк.

16

Марвiн Гей (1939–1984) – славнозвiсний американський соул та ритм-енд-блюз виконавець.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить