Одинадцять п’ятсот
Артем Чех

«Фашист хотiв померти в небi. Фашист… Насправдi вiн нiякий не фашист. Вiн Ярiк. Фашистом його прозвали у школi. Просто у класi хтось помiтив, що Ярiка цiкавлять специфiчнi речi, такi як Третiй рейх або вiйськова амунiцiя Другоi свiтовоi, танки, лiтаки, пiхота, бойовi нагороди. Невiдомо навiть, звiдки проросли ноги таких своерiдних iнтересiв. Навiть сам Ярiк навряд чи змiг би вiдповiсти. Так чи iнакше, прiзвисько Фашист закрiпилося за ним мiцно i, швидше за все, назавжди. Навiть фiзрук називав його не iнакше як Фашист…»

Артем Чех

Одинадцять п'ятсот

Бучачу, якого я не знаю.

Фашист хотiв померти в небi. Фашист… Насправдi вiн нiякий не фашист. Вiн Ярiк. Фашистом його прозвали у школi. Просто у класi хтось помiтив, що Ярiка цiкавлять специфiчнi речi, такi як Третiй рейх або вiйськова амунiцiя Другоi свiтовоi, танки, лiтаки, пiхота, бойовi нагороди. Невiдомо навiть, звiдки проросли ноги таких своерiдних iнтересiв. Навiть сам Ярiк навряд чи змiг би вiдповiсти. Так чи iнакше, прiзвисько Фашист закрiпилося за ним мiцно i, швидше за все, назавжди. Навiть фiзрук називав його не iнакше як Фашист.

Сказати, що Ярiк користувався якимсь надзвичайним авторитетом у школi, не можна. Не можна також сказати, що вiн користувався бодай якимсь авторитетом. Якщо бути вiдвертим до кiнця, Фашиста взагалi не поважали, але навпаки – знущалися з нього, ображали та iнколи навiть били. Не боляче.

Особливо пiсля того випадку… Хоча нi, краще про той випадок не згадувати. З iншого боку, ви i без мене колись почуете цю iсторiю. Тiльки пообiцяйте, що не будете потiм смiятися з Ярiка! Домовились? І без того хлопцю жилось несолодко. Отже, це трапилося вже у десятому класi. З дитинства Ярiка (тодi вiн ще не був Фашистом) привчили поважати й боятися батькiв. Голос у Ярiка до кiнця школи так i не зламався – до самiсiнького випускного вiн пищав, немов баба, – принаймнi так вбачали iншi. Ярiк тата й маму називав не iнакше як тату й маму. Тату виховував Ярiка у спартанських умовах, вiн вважав, що Ярiк мае вирости справжнiм чоловiком, поiхати на батькiвщину – у славне мiстечко Чоп, стати мером цього славного мiстечка й контролювати митницю. Думки маму з думками тату не збiгалися. Вона хотiла, щоб син добре вивчився, став економiстом чи, в гiршому випадку, бухгалтером та знайшов свое мiсце на ринку працi. Ярiк нiким ставати не хотiв. І не мiг. Тату лише вiдбив у сина бажання стати справжнiм чоловiком, маминi благання вчитися краще Ярiка лише збивали з пантелику, його все бiльше i бiльше цiкавив Третiй рейх.

Тату був суворим мужчиною.

Одного разу однокласники засперечалися про, здаеться, формений одяг СС. Вони сидiли вдома в одного з них i пили домашне вино. Хтось запропонував зателефонувати Фашисту, мовляв, вiн у цiй царинi спец, ас i взагалi на формi СС з'iв собаку i навiть знае, де вона зарита. Зателефонували Фашисту. До телефону нiхто довго не пiдходив. Не пiдходив i не пiдходив. Аж раптом слухавку взяв тату.

– Да! – грiзно промовив вiн.

Суперечка зайшла настiльки далеко, що хтось iз кимсь навiть бився об заклад на десять гривень. На телефонi увiмкнули гучномовець – щоб усi чули i в подальшому не виникало нiяких питань.

– Да! – повторив тату.

– А Фаш… Ярiка можна?

– Ярiка? – перепитав тату.

– Ярiка.

Тату, очевидно, замислився. Але ненадовго.

– Ярiк какае! – з гiднiстю мовив вiн i поклав слухавку.

Це чули всi. Хтось розповiдав, що серед однокласникiв були й однокласницi.

Наступного дня, коли Фашист прийшов до школи, кожен вважав за потрiбне неодмiнно привiтатися з ним саме цiею фразою.

– Ярiк какае! – кричали всi з такою ж, щоправда фальшивою, гордiстю.

Цiлий мiсяць по всiй школi тiльки й було чутно цю фразу. Ще два мiсяцi цю фразу частенько згадували. Але не забув ii нiхто. Певно, ще не одне поколiння школярiв буде чути цю iсторiю про Ярiка.

До того ж у Фашиста був надмiру великий i рухливий кадик.

– Фашист, – усякчас зверталися до нього, – поворуши кадиком! Чи ти какаеш?

Як бачите, Фашисту дiйсно жилося несолодко. Ще й цi вугри, i кривi зуби, трiйки з усiх основних дисциплiн. Жодних мрiй, жодних прагнень, жодних досягнень – суцiльне життя без початку та без кiнця. І, що цiкаво, Ярiк усе це чудово усвiдомлював, як, власне, i свою ординарнiсть та непримiтнiсть. Вiн був нецiкавий анi оточуючим, анi самому собi. І, засинаючи, вiн нерiдко уявляв, як у нього розвиваються незвичайнi здiбностi. Наприклад, вiн умiе лiтати або ставати невидимим. Або вмiе читати думки. Нi-нi, вiн не мрiяв про це, а просто уявляв. Мрiяти його вiдучив тату ще в дитинствi. Тату одразу, як тiльки Ярiк навчився говорити та бiльш-менш орiентуватися у всесвiтi, вклав у свiтосприйняття та свiтобачення сина страшну рiч, а саме те, що Ярiк у цьому життi нiколи нiчого не досягне, а якщо i досягне, то хiба мiсце голови мiста Чоп. Принаймнi це – план-мiнiмум i план-максимум в одному флаконi. Інакше – неможливо. Інакше – i жити не варто. Тату так i казав Фашисту:

Ко

ец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить