Рожевi сиропи
Артем Чех

«Рожевi сиропи» – нова книжка Артема Чеха. Передусiм, це однойменна повiсть, у якiй автор познайомить своiх читачiв iз надзвичайними персонажами та iхнiми феноменальними здiбностями. На вас чекатимуть фантастичнi пригоди, в якi потрапляють героi книжки, подорожi в часi i просторi, чудернацькi винаходи та вiчнi питання честi, добра i справедливостi. Також у цiй книжцi представлено кiлька оповiдань.

Артем Чех

Рожевi сиропи

Присвячую Хiро

Частина перша

Скарб

Роздiл 1

На дачу його вiдправили батьки. Пiсля невдалого закiнчення дев'ятого класу, коли у табелi стояли однi трiйки i бездоганною була лише поведiнка, батьки – працiвники цукрового заводу – одностайно вирiшили покарати Ваню за всi його шкiльнi грiхи й вiдправити термiном у два мiсяцi на дачу: «В серпнi – ну добре, добре, вмовив – погуляеш у дворi зi своiми пацанами».

З пацанами Ваня не гуляв, з ними спiльна мова не знаходилась, тому вiн iх уникав, i вони, тi пацани, були далеко не його. Але щоб батьки вважали Ванине покарання достатньо вичерпним, довелося зiграти на публiку. Публiка повiрила. Овацii не вщухали довго.

Дача була оптимальним варiантом проведення часу канiкул. Два мiсяцi на дослiди навколишнього свiту, шiстдесят днiв сонця, кропиви, п'явок та красноперок, якi так полюбляють пiдживитися тими ж п'явками на шлюзi. Ще у Ванi був щоденник. У школi вести його було нецiкаво. Спостерiгати не було за ким, а свiй внутрiшнiй свiт вiн паперу не довiряв. Що можна було писати у той щоденник? Цiлий жовтень вiн був закоханий у Алiну Куницьку, в листопадi iздив на екскурсiю до Канева, грудень, сiчень, лютий пройшли непомiченими – навiть снiгу порядного не було. У березнi вiн закохався у Настю Печерську. А квiтень i травень вiн якось оминув стороною, немов калюжу, що розстелилася посеред дороги. У селi можна було записувати абсолютно все. Навiть реплiки сусiда Івана Кириловича, лiсничого.

А ще у селi були корови, i вiн любив, як вони пахнуть.

На дачi вже сьомий рiк жила баба Зiна. Нi, вона не була бабою, яка могла днями гнутися над картоплею та помiдорами чи, припустiмо, квоктати бiля курочок. Боже збав. Баба Зiна була швидше лiсною феею, лицарем соснового гаю, грiзним феодалом суничних галявин й ожинових заростей, апологетом гiгантського макроорганiзму з усiма його мурашниками, просiками та корисними травками. Селом ходили чутки, що баба була вiдьмою. Інакше чого вона весь час у лiсi пропадае? Селянам того не зрозумiти. Бабу Зiну розумiли лише дачники. Наприклад, Афанасiй. Вiн всякчас намагався пiдженитися до баби Зiни, але все обмежувалося лише спiльними вилазками до Шилипухського лiсництва та походами на Бубликову гору за материнкою. Афанасiй залицятися не вмiв. Невизнаний iнтелiгент, усе життя пропрацював на швейнiй фабрицi в товариствi жiнок, але нiколи не був одружений. Бiльше того, ходили чутки про його нереалiзований чоловiчий потенцiал, який так i не вистрелив навiть пiд кiнець життя. Власне, кiнець ще не настав, проте потенцiал, певно, спустив повiтря, наче надувний матрац в кiнцi пляжного сезону. Афанасiй любив Ваню i нерiдко робив йому подарунки. Але завжди не влучав. Футбольний м'яч Ваня подарував сусiдському Пашi, вважаючи футбол грою для дебiлiв та селюкiв. Такому луку вiн би зрадiв рокiв п'ять тому. Брат Пашi, маленький Женя, на кiлька рокiв став Чингачгуком. Мокасини йому купили на мiсцевому ринку. Мокасини були джинсовi, але ж то Америка. Там усе джинсове. Женя був задоволений.

А от Ваня – не дуже.

Вiн поважав Афанасiя, але той ну надто вже намагався сподобатися Ванi. Ну так уже вихилявся, що чесне слово. Баба все одно свiй лiс не промiняе нi на одного дачника.

Ще була веломашина. То був не велосипед, i не ровер, як казали мiсцевi, i навiть не лiсапед, як казали ну вже дуже мiсцевi. То була веломашина. Так свою роздовбану «Украiну» називав листоноша дядя Сергiй Валентинович. Дядя Сергiй Валентинович поважав свою роботу, поважав себе i поважав той транспорт, на якому доводилося пересуватися селом. Вiн був не поштар i, тим бiльше, не почтальйон. Вiн був листоноша. А його велосипед був не велосипедом, а веломашиною. В цьому словi була сила i мiць. Це слово сльозилося шаною до свого транспорту. Навiть бiльше – пихою. Якщо хто не знае, всiм працiвникам пошти, якi розносять листи та газети, квитанцii та повiстки, видаеться формений одяг. Його нiколи нiхто не одягав. Нiхто, крiм дядi Сергiя Валентиновича, який постiйно випрасовував його до здубенiння. Вiн накрохмалював не тiльки свою темно-синю форму, але й коричневу щiточку своiх вусикiв. Коли дядя Сергiй Валентинович заходив до подвiр'я, Ваня вибiгав назустрiч, аби подивитися на це бездоганно комiчне шоу. Штани защепленi прищiпкою, аби не дай бог холошi не втрапили до промасленого цепу, вичищенi туфлi, вилизана веломашина, видовжений нiс, хоч i плюгава, але горда постава. Гучний голос.

– Вам лист! – казав дядя Сергiй Валентинович i протягував квитанцiю за використану електроенергiю.

Затим сiд

в на свою веломашину, проiжджав три метри i зупинявся бiля сусiдньоi хвiртки. Свiй велосипед Ваня теж називав виключно веломашиною. Спочатку вiн називав його жартома, перекривлюючи листоношу, але згодом це увiйшло у звичку. Вiн вже i сам забув, чому саме веломашина. Це слово проросло крiзь мiський бетон i стало звичним. Нормальним.

Ваня любив i свою дачу, i село, посеред якого мiстилася iхня дiлянка. Багато лiтнiх та весняних днiв вiн провiв на землi. І пов'язано у нього з цим селом було, певно, бiльше, нiж з мiстом. Пам'ять вiдбирае найсвiтлiше.

Смола прилипала до пiдошов, пахло свинями та скошеною травою. Бiля бару «Фаворит» товклися кiлька мiсцевих мужичкiв. Кожен з них тримав у руках пластиковий пiвлiтровий стакан з розливним пивом.

Навколо дохлого вужа роiлися мухи.

Ваня оминув сiльську школу, зелений сквер з гiпсовим, фарбованим серебрянкою невiдомим солдатом i вийшов до городiв. Понад ставком, через покинутi хлiви вiн дiстався свого будинку. Цей зелений дах вiн упiзнае у будь-якому станi.

Бiля лiтньоi кухнi сидiла баба Зiна. Вона перебирала полуницi, з самоi кухнi долинав запах варення.

– Ваню! – зрадiла баба Зiна. – А я тобi вже першоi полуницi назбирала. І черешня вже.

– Привiт, – махнув вiн наплiчником, i той упав бiля винограду, що накривав весь майданчик мiж хатою та лiтньою кухнею.

– Стомився?

– Не, – посмiхнувся Ваня i зняв сорочку.

– Дощ буде, – подивилася баба угору, але окрiм виноградного листя нiчого не побачила. – Парить.

– Ага.

– Поiж, може?

– Потiм, – вiдмахнувся Ваня.

– До хлiвiв поiдеш? – стримуючи очевидне розчарування, запитала баба.

– Ага.

Ваня вiднiс речi до хати, перевдягся у дачне – старi шорти та вицвiлу футболку, – зазирнув до всiх кiмнат i куточкiв, зробив умовний перепис iнструментiв у майстернi, навiщось поплював на холодний паяльник i вискочив на вулицю.

– А де ключi вiд сараю? – запитав вiн у баби.

– Там вiдкрито.

Одразу бiля дверей стояв його вороний. Точнiше ворона. Веломашина «Украiна». Позашляховик, вiрний друг та надiйний товариш. Осiдлавши веломашину, Ваня, зумисне наiжджаючи на розплавлену смолу, понiсся на iнший бiк села, туди, ближче до штучного озера з коропами та вiчнозеленого вигону.

Дача… На дачi догуджують своi останнi серенади хрущi, розриваються в агонiчних гавкотах сусiдськi собаки, на небi – сонце, особливе сонце, такого у мiстi не зустрiнеш. Дача… Його дача – це не сiльський клуб i не мiсцевi мешканцi. Його дача – це незорана стерня, лiтня кухня, витоптана стежинка вiд будинку до туалету. Його дача – це вицвiлий килимок над лiжком, рiзнi предмети, якi вже десятилiттями припадають пилом у шухлядах комодiв та шаф. Веранда, колодязь, ковбаня в кiнцi городу, сливи, порiчки, паяльник, веломашина, гамак. Горище, на якому так солодко спати пiсля обiду, горiх, в затiнку якого так приемно читати.

Його дача – це Борис Полевой, Нестайко, Трублаiнi, Биков, Симонов i чомусь Брем Стокер.

Ваня сидiв на лавцi й клював полуницi. Дехто у селi називав iх трускавками, але це слово здавалося Ванi якимось мертвим: «трускавка» асоцiювалася у нього зi словом «смерть». А полуницi – полуницi були округлi, соковитi, повнi пузатоi гостинностi. Трускавка – то жебрак при дорозi, слiпий, з прогнилими очницями, жовтошкiрий, одягнений у мiшковину. Вiн сидить голодний, його облiпили мухи, з нiздрiв сочиться гнiй. І цей жебрак сильно-сильно хоче iсти, але йому нiхто не дае. Тому що навкруги розруха, голод, моровиця, чума i холера.

А от полуниця – то така приемна тiтонька. Новенька плахта, бiлоснiжна сорочка, рум'янi щiчки. Вона виходить з хати, у руках тримае величезного глиняного тареля з варениками або пампушками. Вона всiх пригощае, посмiхаеться, а потiм кличе у своi кiмнати – любитися.

– Полуницi краще, – буркнув Ваня собi пiд нiс.

– Нiж що? – почув вiн за спиною.

Бiля хвiртки стояв Афоня.

– А баби немае. Вона в травах. Тобто в лiсi.

– Я знаю. Дай менi, Ванюта, дрель.

– Дрель?

– Треба дiрок насвердлить, буду карниз вiшать.

– А ви вмiете?

– Карниз вiшать?

– Дiрки робити!

Афоня не вмiв нiчого. Це був дачник-бiлоручка. Казали, що його троюрiдний брат був Вiталiй Бiлоножко, але то були лише чутки. У сусiднiх Кумейках оно типу Іра Бiлик жила. Ваня iздив, перевiряв, хату шукав – не знайшов. Чутки. А от Афанасiй таки був безрукий. Можливо, вам хтось ще скаже i про Безрукова – ви теж не вiрте.

– Якщо руки ростуть не з того мiсця, то це не руки, а ноги, – розважливо сказав Афоня. – Поможеш?

– Поможеш, – важко зiтхнув Ваня, взяв у майстернi дриль, ключ та кiлька свердел i поплiвся за Афанасiем.

– Ти не бiйся, я заплачу.

– Та ну, – вiдмахнувся Ваня.

Афанасiй i не вмовляв – нема чого робити ще комусь за дiрки платить. Подарую йому два олiмпiйських рублi. В кишенi старого ватника знайшов. Вiн же, здаеться, нумiзмат.

– Ти ж нумiзмат, Ваню?

– Трохи е.

– От i добре. У мене е два рублi совецькi. Олiмпiйськi.

Будинок Афонi був бiдненький. Власне, як i подвiр'я. Не вмiв в

н працювати руками. Все начиння залишилося вiд старих господарiв, якi продали дiлянку з будинком ще наприкiнцi вiсiмдесятих. Паркан, немов дозрiлi соняхи, хилився до землi, старi цебра перетворилися на безформнi шматки iржi, дах на верандi пiдпирали граблi. Дачу Афанасiй тримав через любов до природи та хворi легенi. Городом його користувалася тьотя Галя. У неi трое синiв

i чоловiк, а у Афанасiя крiм хворих легенiв – лише квiти. Квiти Афанасiй не просто любив – обожнював. Ними вiн засаджував усе подвiр'я. Починаючи вiд незабудок i закiнчуючи глiцинiями. Самих iрисiв зо двадцять сортiв, навiть громовиця – дуже дорога. За корiнець громовицi Афанасiй вiддав п'яту частину пенсii. Це, зауважте, за одну квiтку. А були ще насичена журавлина, штормова, юнона, ксифiум. І багато iнших. Були i звичайнi, просто бiлi або просто синi iриси, так тих – як гною. Ще у Афанасiя росло багато тюльпанiв, але вони вже вiдцвiли, зосталося хiба кiлька пiзнiх. Маки, центаврii – це з дворових, собачих квiтiв. Пiвонii. І ще з десяток назв, яких Ваня не в силах не те що запам'ятати – вимовити навiть. І це тiльки червень!

– Побачиш, що тут за мiсяць буде! – не без гордостi сказав Афанасiй.

Зовнi вiн був схожий на росiйського актора Олександра Балуева. Тiльки старше. І все село свого часу ледь не пересварилося через Афоню. Однi стверджували, що як чоловiк – вiн нi на що не здатен. Аргументувати це iм було важко, але як пояснити те, що вiн один, без дружини?

– А так! – кричала друга половина села, яка стояла на тому, що Афанасiй легко обходиться без дружини, тому що дружина йому i не потрiбна зовсiм. На Балуева схожий – раз, стiльки квiтiв – два. Навiщо йому стiльки квiтiв? Це вiдхилення вiд норми. Не можна ж так. Явно у нього не все гаразд.

Роздiл 2

– О'кей, – сказав Ваня. – Де дрилять?

Афанасiй посмiхнувся – слово «дрилять» йому, очевидно, сподобалося.

– Над цим вiкном. І над тим. Тiльки над тим вiзьми ототуточки трохи правiше.

– Може, вам штори не потрiбнi, Афанасiй? – запитав Ваня, струшуючи з пiдвiконня торiшнiх ос. – В антураж не впишуться. У вас так по-холостяцькому, а тут штори. Не приший кобилi хвiст.

– Дриляй давай! Базiкала! Зараз я тобi хвоста пришию.

Ваня задриляв. Хата була старою. Товстi глинянi стiни кришилися, немов зуби у матроса. Штукатурка разом iз глиною розлiталася навсiбiч. Ваня мружився, намагався вберегти зiницi вiд небезпечних уламкiв, дiяв майже наослiп, проте дриль входив плавно i справно, немов ложка у сметану.

– Одна дiрка е, Афанасiй! Можете мене поздоровити.

– Поздоровляю, – мовив Афоня, потираючи пухкенькою долонею щетинисту щоку. – Тепер тут давай.

Ваня увiйшов у раж. Друга дiрка була зроблена майстернiше. Штукатурка не розлiталася, хiба на пiдлогу посипалося трохи бежевого борошна.

– Тепер над цим вiкном, – дiловито мовив Афанасiй.

– Тут?

– Лiвiше.

– Тут?

– Ще трохи вгору. Ага. Дриляй.

Ваня задриляв.

– Ж-жу-у! – обережненько сказав дриль, пробуючи структуру стiнки. – Ж-ж-ж-жу-у-у-у-у! – набрався вiн смiливостi. – Дж… цинь! Дуж!

– Шо трапилося, Ванют?

Ваня витирав обличчя вiд сухого бруду. Щось не клеiлося.

– Щось не клеiться.

Вiн показав дриль Афанасiю. Свердло було зламане.

– Зламав?

– У вас стiни якiсь залiзнi.

– Може, проводка?

– Якби проводка, то йшли б ви вже до моеi баби з похоронкою. Не знаю.

Афоня збiгав за компотом. Сiли. Випили. Задумалися.

– Треба свердло витягати. Інакше криво карниз сидiтиме, – сказав Ваня, витираючи губи.

– Умiеш?

– Плоскогубцi треба.

– Десь були, – задумливо рiк Афоня.

У дверi постукали, й за секунду в кiмнату заглянула вусата морда.

– Доброго дня, – привiталася морда. – Я вам принiс листа.

– Сергiю Валентиновичу! – привiтався Афанасiй i взяв у вусаня якийсь продовгуватий папiрець. – Руки у тебе стоять?

– А? – здивувався дядя Сергiй Валентинович. – Не знаю.

– А що в тебе взагалi стоiть? – запитав Афанасiй, не вкладаючи у запитання потойбiчноi сутi.

Ваня цiй двозначностi посмiхнувся. Дядя Сергiй Валентинович зашарiвся.

– У нас тут бiда, розумiеш! Треба витягти свердло. Поламалося. У стiнцi тепер стирчить.

– Так плоскогубцями, – спокiйно промовив листоноша. – Подивитися можна?

– На що ти зiбрався дивитися?

– На те, як будете витягати.

– Ну подивись.

Афанасiй принiс старi, вкритi iржею плоскогубцi. Поколупавшись з хвилину у стiнцi, Ваня витяг свердло. Вставив у дриль нове.

– А це не зламаеться? – справедливо запитав листоноша.

– Не знаю. Може, свердло було гiвняне, – припустив Ваня. – Зараз спробуемо.

І вiн спробував.

– Ж-ж-ж-жу-у-у-у! – завив дриль. – Жим, цвiк, хряцццц.

– Не йде?

– Не хоче.

– Свердло цiле?

– Та цiле.

Дядя Сергiй Валентинович як корiнний мешканець сiльськоi мiсцевостi зацiкавився не на жарт.

– Мда-а-а, – протягнув вiн. – Може, там щось вмонтоване? Кевларова пластина, наприклад. Ну, на випадок вiйни? – припустив вiн.

– Цей будинок побудували у чотирнадцятому роцi, Сергiй Валентинович

Якi кевларовi пластини?

– Ну, так, може, пiд час громадянськоi тут штаб був? Махновцi. Або Денiкiн.

– Слухай, Денiкiн, – почав дратуватися Афоня. – Сiдлай свою веломашину i iдь у справах.

Дядя Сергiй Валентинович був допитливим i не здавався.

– А я ще подивлюся. Ти, Афоня, у мене по дiлам останнiй був.

– Не мiшай! Без тебе тошно! – закричав вiн на листоношу.

Дядя Сергiй Валентинович особливим авторитетом не користувався. Але нi на кого й не ображався.

Афанасiй махнув на нього рукою й питально глянув на Ваню: ну?

– Не знаю, – знизав плечима Ваня.

– Може, сковирнуть? – вставив своi п'ять копiйок дядя Сергiй Валентинович.

– Зараз я тебе сковирну!

– Так що робити? – Ваня стояв на фанерному стiльцi. У руках вiн тримав дриль i вигляд мав щонайменше безглуздий.

– Давай сковирнем, – сказав Афанасiй, злобно глянувши на листоношу.

Останнiй допивав Ванин компот.

Афанасiй принiс стамеску та викрутку.

– Що краще? – В лiвiй руцi вiн тримав стамеску, в правiй – викрутку.

Інструменти балансували, немов на аптекарських терезах.

– Давайте поки викрутку.

Афанасiй дав.

Ваня колупав стiну. Крейда, глина, залишки, очевидно, кiнського навозу з легкiстю вiдпадали. Афанасiй ледь чутно скрикував, наче на прийомi у дантиста. Дядя Сергiй Валентинович потирав вуса.

– Стамеску, – наказав Ваня голосом зосередженого хiрурга.

Афанасiй з покiрнiстю асистента протягнув стамеску.

Ваня колупав.

– Є, – мовив вiн.

– Що там?

– Якийсь ящик.

– Ящик?

– Залiзна коробка, здаеться.

Листоноша пiдвiвся. Афанасiй напружився.

– Дiставати? – запитав Ваня. З його мужнього чола стiкав пiт.

– А вона велика?

– Нормальна. Так дiставати?

– Ти ж менi пiвстiни розковиряеш.

– Пiв не пiв, але нормально. Замажете. Глини як грязi.

– Ну давай.

Ваня, вгативши кiлька разiв стамескою, сковирнув краечок залiзяки, i та з легкiстю пiддалася. Вiн потягнув на себе синiй предмет, i в його руках опинився залiзний ящичок розмiром зi шкiльний пенал.

– Скарб! – в унiсон прошепотiли Афанасiй та дядя Сергiй Валентинович.

– Можливо, – майже iндиферентно промовив Ваня.

– Дай! Дай менi, що це? Дай! – У Афанасiя затрусилися руки.

– Чудасiя! – запищав листоноша й вщипнув себе за вухо.

З хвилину помовчали. Ураженi загальним оцiпенiнням, мужички не могли не те що сказати щось – рота вiдкрити.

– Мое! – раптом викрикнув Афанасiй.

– Та ваше, Афанасiй, ваше, – скривився Ваня.

– Може, вiдкриеш, Афонь? – запропонував листоноша.

Сiли. Старезний стiл з чорного дуба, на якому стояв ящик, вселяв серйознiсть ситуацii. В сусiднiй кiмнатi гудiла муха. Ваня хотiв нарештi глянути, що ж там у ящику, й побiгти собi на шлюз ловити красноперок. Дядя Сергiй Валентинович закусив нижню губу i став схожим на вусату жiнку. Афанасiй тремтiв, немов осиковий листок пiд штормовим вiтром. Вiн зблiд, фазендна майка вмить змокла.

– Тiльки це мое, – ще раз попередив Афанасiй.

А вiн жлоб, виявляеться, першоi гiльдii, – подумав Ваня, i його настрiй зiпсувався.

Вiдкрили.

– Давай так, або ти вiддаеш все государству, або ми дiлимо все по-чесному, – спокiйно мовив листоноша.

Його очi свiтилися, немов фосфоричний поплавець у нiчнiй непроглядi плеса.

– Твое «по-чесному», вибач, нi в якi ворота. Це мое, – вiдповiв йому Афанасiй.

– Я нi на що не претендую, – висловився Ваня.

Вiн i не претендував.

– З тобою я подiлюсь, – дружньо промовив Афанасiй. – З тобою, Ванют, я якраз i подiлюся. Ти дриляв, ти дiставав, ти один з нас, а вiн… – Афоня вказав на дядю Сергiя Валентиновича, – вiн сидiв i задницю чухав. Тепер з ним ще i дiлитися!

– Тодi государству, – спокiйно сказав листоноша, потираючи вусики. – Государство розбереться. Тут же цiлий статок, тут, iби його мать, вибачте, бога душу, довiчна пенсiя.

– От я на пенсii, менi i нада, а ти, Сергiй, ще працюеш, ти ще заробиш на свiй гроб.

Суперечка тривала бiльше години. Ящик зi скарбом стояв на столi, на нього дивилися, але торкнутися боялися. Чи то вiд усвiдомлення своеi безправностi, чи то вiд того, що руки були немитi… Афанасiй стояв, схилившись на фанерну шафку, що ii змайстрували ще у п'ятдесятих у славному мiстi Богодухiв. Дядя Сергiй Валентинович сидiв усе на тому ж стiльцi. Ваня дивився у вiкно.

– Мое, Сергiй, розумiеш, це – мое. Ти не отримаеш нi копiечки.

– Тодi я пiду до сiльради. Ігнатович, думаю, зрадiе. У нас колись був випадок, знаеш, хороший був випадок. У нас секиру якось з шлемом старинними виловили в Росi, i той, хто виловив, хотiв собi оставить, та люди чеснi попались, куди треба доложили. А хто треба все по закону оформив i в музей вiддав.

– І ти, наiвний, думаеш, що ота твоя секира в музеi лежить? Ти ii там бачив?

– Не бачив, та директор музею сказав, що вона в запаснику.

– Дурак ти! В запаснику вона. Та ii вивезли вже триста рокiв як. В Штати ii вивезли. Або в Германiю.

– Та хто ii вивезе?

– А от твiй директор i вивiз. В запаснику. Скаже таке. Іди краще, Серьож, додому i не

ороч менi голову.

– Я пiду, – голос листоношi помiтно тремтiв, – я пiду, Афанасiй, але знай, що i ти нi копiйки не виручиш. Бо до бiди то.

Дядя Сергiй Валентинович пiдвiвся й подався до виходу. Вiн ще раз промовив «до бiди» й вiдчинив дверi.

З сiней пахнуло гнилим ганчiр'ям.

– Ану стiй! – закричав Афоня.

– А? – розвернувся дядя Сергiй Валентинович.

– Стiй. Ти нiкуди не пiдеш.

Й Афоня, немов пантера, кинувся на листоношу.

Зчинилася метушня. Спочатку Ваня не мiг розiбрати, хто зверху, а хто знизу, де чия нога, а де чие вухо. Але коли вiн вловив ритм боротьби, то йому вдалося вiдстежувати розвиток подiй.

– Ах ти ж хряк! – кричав листоноша, намагаючись вкусити Афоню за блiде пузо.

Афанасiй вправно вивернувся, й дядi Сергiю Валентиновичу вдалося вкусити лише за колiно. Причому самого себе.

Афанасiй, намагаючись наслiдувати великих борцiв греко-римськоi боротьби, схопив листоношу за руку й почав ii викручувати. Рука не пiддавалася.

– Ти ж худий! – дивувався Афанасiй.

– Худий, та не слабенький, – кректав дядя Сергiй Валентинович, але раптом розслабив кiнцiвки й вигукнув: – Здаюся!

Афанасiй вiдпустив, проте було видно, що ситуацiю вiн контролював.

– Весь костюм менi iзгавнякав, – ледь не плакав листоноша.

Ваня заскучав. Вiн хотiв уже пiти, але залишити двох iдiотiв напризволяще вiн не мiг.

– Ну що? – запитав Ваня.

– Давай дiлити, – зiтхнув Афоня. – Все честь честю. Згоден. Тiльки менi найбiльший!

В ящичку, загорнутi у темно-зелений вицвiлий та зогнилий оксамит, лежали три камiнцi. Один пурпурний, великий, розмiром з волоський горiх, другий – менший, бiрюзового вiдтiнку, i третiй – найменший. Найменший камiнець мав жовтуватий вiдтiнок i був схожий швидше на желатинову капсулу з риб'ячим жиром, анiж на камiнець. Але Валентин погодився i на нього. Принаймнi хоч якихось грошей вiн вартий.

Ваня отримав середнiй камiнець, прозорий i напрочуд легкий, так що спочатку навiть подумав про його плексигласове ество, але ество було природним. Це був справдi камiнь – Ваня вiдчув сильну енергетику, яку вiн випромiнював. Плексиглас на таке не здатен.

Афоня ж залишив собi найбiльший – темно-червоний, певно рубiн.

Вiн опустив голову, пiдраховуючи, скiльки ж приблизно може коштувати цей камiнь. Якщо рубiн – то Афоня зможе дозволити собi отой iрис, який вiн бачив у журналi, – одну луковицю цiеi квiтки продавали на мадридському аукцiонi за цiну катастрофiчно велику. Бiльше того, грошей вистачило б ще й на трикiмнатну та новенький «опель». Та й веранду варто було б пiдремонтувати. Й парник для квiтiв. Й карнизи. Нi, не цi дешевi алюмiнiевi, а дорогi, з мореного дуба. Й штори вже ж напевно не такi штопанi. І ручку «Паркер», як у Демидича, що йому син з Америки привiз. І люстру нову. І отi черевики за сiмсот гривень, кожанi, на блискавцi…

– Ну шо, Сергiю, тепер можеш iти. Рильце i у тебе в пушку. Зайшов один, називаеться, на огоньок. А назад з повною кишенею грошей.

– Повною кишенею? – образився листоноша. – Та вiн же не бiльше горошини. Топаз якийсь, вiн i на сто гривень не потягне.

Дорогою додому дядя Сергiй Валентинович наскочив переднiм колесом на уламок шпали й ледь не впав. Але зупинився. Прямо перед ним лежала сотня. Кобзар усмiхнувся й пiрнув до кишенi унiформи працiвника пошти.

Роздiл 3

Дядя Сергiй Валентинович йшов на роботу усмiхнений. Сьогоднi мали видати зарплату, до того ж приемний осад вiд найденоi вчора сотнi досi залишався.

У вiддiленнi пошти вiн побажав усiм доброго ранку й одразу попрямував до бухгалтерii.

– Сергiю Валентиновичу, – посмiхнулася Олiнька, повненька дiвчина з бiлим кобилячим хвостом замiсть волосся, – за грошима?

– Так i е, – сказав листоноша, – так i е.

Олiнька з хвилину копирсалася у шухлядi, щось бубнiла, здмухувала тонке неслухняне волосся, яке так i лiзло у спiтнiле обличчя.

– Ось, будь ласка, – Олiнька нарештi витягла жовтий аркуш вiдомостi та продовгуватий конверт без марки. – Розпишiться.

Дядя Сергiй Валентинович перерахував, скривився, заглянув у вiдомiсть, потiм знову перерахував i на мить зблiд.

– Не розпишуся.

– Нi?

– Нi. Тут не вистачае чотирьох гривень.

– Немае, – бiлявка поправила куценьку зачiску. – Вiзьмiть от бiлетом. Лотерейним. Надiя Миколаiвна того мiсяця взяла i виграла сорок гривень.

Смачно цмокнувши язиком, листоноша махнув рукою й погодився. била-не-била!

– Що тут треба заповнювати?

– Закреслiть шiсть цифр i давайте, я погашу.

Листоноша замислився. Його очi забiгали стелею, перейшли на бюст Олiньки й зупинилися на календарi. З останнього на дядю Сергiя Валентиновича зосереджено дивилося щеня спанiеля.

– Коли там у мене день народження? – поцiкавився листоноша сам у себе, схилившись над бiлетом. – так, двадцять другого одинадцятого п’ятдесят другого. Це три цифри. А у тебе, Олiнька, коли?

– Що коли? – вiдволiклася Олiнька вiд розважальноi щотижневоi газетки.

– Коли у тебе день народження?

– Тридцятого квiтня.

– А рiк?

– Вiсiмдесят шостий

– Не пiдходить. Тут усього п’ятдесят чотири. А дiд твiй, Степан, якого року?

– Тридцять сьомого, – злякано прошепотiла Олiнька й заклiпала безбарвними очима. – Здаеться…

– Угу, дякую. На, гаси, – i Сергiй Валентинович простягнув бiлет.

Цiлий день вiн просидiв у вiддiленнi. Жодного листа чи газети, навiть квитанцii до сплати не було. Вiн сидiв бiля касирки Надii Миколаiвни, жував ii бутерброд з телячим язиком та помiдорками й бiдкався, що спека незабаром звалить його з нiг.

– Та йдiть ви вже додому. Поспiть, може, шось на городi шарувать треба.

Дядя Сергiй Валентинович був принципiальним i чесним. В обiдню перерву вiн змазав веломашину, почистив холошi своеi унiформи й сiв бiля вiкна. Вулиця була порожньою, немов Бердичiв у перiод фашистськоi окупацii. Навiть собаки десь поховалися. було видно лише, як паруе асфальт i здiймаеться пузирями смола.

Листоноша мрiяв про виграш. «от виграю», – думав вiн… й одразу губився. Зарплатнi та найденоi звечора сотнi йому вистачить з головою, а що робити з виграшем – вiн не знав. «Якщо виграю сорок гривень, – думав вiн, – куплю новий ланцюжок до свого велоапарата. А якщо бiльше?» – злякався листоноша. Ця думка почала його непокоiти. «Якщо бiльше? Що я робитиму? Якщо виграю тисячу? тисячу! Може… може, вiдкласти? правильно Афанасiй казав – на гроб. Вiдкласти на гроб? тьху мене, про таке думати».

– Надiе Миколаiвно, – звернувся вiн до касирки, – скажiть, а якби ви виграли в лотерею тисячу гривень, куди б ви iх дiли?

– О-о! – протягла касирка, i стало зрозумiлим, що витратити куди iй знайдеться. Син у школi, чоловiк вже другий рiк як на бiржi стоiть, перебиваеться випадковими шабашами… Ця знайде. У неi матiр у Мошнах одна живе, три городи, свинi. Для неi ця тисяча – крапля в морi.

Увечерi, сидячи перед телевiзором, дядя Сергiй Валентинович очiкував розiграшу. i коли той нарештi почався, серце листоношi чомусь сильно закалатало.

«Невже тисячу? – подумав вiн i злякався. – тисяча – то непомiрний тягар».

– Добрий вечiр, добрий вечiр, шановнi телеглядачi, – пропищав голос ведучого, блондинистого телепня з довгими ногами. – Сьогоднi у нас ювiлейний, семисотий, розiграш лотереi «Супергрошi»…

Дядя Сергiй Валентинович схопився зi стiльця й вимкнув телевiзор.

– Нерви, – тихенько промовив вiн.

Кiлька разiв глибоко дихнув, почесав лiвий вус i знову увiмкнув пекельний ящик.

Лототрон вже накручував своi шаленi оберти. Листоноша закусив нижню губу.

– Перший номер, – прокричав ведучий, – двадцять два!

Серце листоношi не витримало, й на секунду Сергiю Валентиновичу здалося, що вiн помер, але за якусь мить чорна пелена перед очима зникла i вiн почув другий номер:

– Чотири.

– Нi! – Валентин Сергiйович схопився за шлунок, потiм за голову i знову за шлунок.

– Одинадцять, – мовив ведучий.

– Уже сорок гривень. Ланцюжок.

Листоноша пiдвiвся зi стiльця й заходився ходити з одного кiнця кiмнати в iнший. Вiн посмикав трохи пiдiм’яту унiформу, що висiла на кiмнатних дверях, й уявив, як завтра пiде купувати цеп, як дивитимуться на нього продавцi й як по-новому поiде його веломашина. Але не встиг вiн додумати, як голос ведучого пискнув:

– Тридцять. Шановнi глядачi, номер тридцять!

– Тисяча. Тiльки не це! Тисяча гривень, – прошипiв Сергiй Валентинович i пiдбiг до екрана телевiзора.

– Передостаннiй номер… номер п’ятдесят два…

Дядя Сергiй Валентинович вiдсахнувся вiд екрана – той чомусь виявився червоним, усе навкруги стало червоним, i листоноша навiть не помiтив, як опинився на пiдлозi. Йому ввижалися чорнi сови та дикi ланi, але Що саме вiдбулося, вiн збагнув лише тодi, коли прийшов до тями.

Телевiзор показував фiльм для дорослих, знадвору гавкав сусiдський пес, дядя Сергiй Валентинович був переможцем п’яти номерiв. Вiн навiть не дивився, скiльки ж це грошей, якщо випаде п’ять номерiв. П’ять тисяч? Десять? А шостий? Який був шостий номер? вiн схопив свiй бiлет i глянув на зворот. Руки листоношi гарячково тремтiли. Пiт стiкав з чола чималими цiвками й падав на старий, ще бабин килимок. П’ять номерiв – десята частина вiд джек-поту. Джек-пот-джек-пот… господи. Вiн кинувся до кухнi випити води, але замiсть води хильнув оцту, чого навiть i не помiтив.

– П’ять номерiв. Десята частина. Не може бути. Нiяким чином. Чудасiя! – закричав вiн i впав посеред кухнi на колiна.

Листоноша був власником ста двадцяти семи тисяч гривень.

– А який шостий номер? Я прослухав. Який шостий номер? – шепотiв вiн, швидше звертаючись до лотерейного бiлета, нiж до себе.

Вiн вискочив на вулицю й на все горло прокричав:

– Який шостий номер?!?! Василь, Василь, – кинувся вiн через паркан до сусiда, – Василь!

Загавкала найда, у кiмнатi Василя загорiлося свiтло.

– Чого кричиш? Що? – перелякано запитав Василь.

– Що там, Вась? – запитала Галя, Василева жiнка.

– Сергiй щось ерепенить. Ти чого ерепениш?

– Василь, Вась, сусiдушко… Який номер? Який шостий номер? Сто двадцять тисяч… двадцять сiм… Який шостий номер?

– Ти шо, Серг

й, напився? ти ж не п’еш!

– П’ю, тобто не п’ю! Який номер?

– Іди проспись, бушиян! – крикнув Василь i зачинився у будинку.

– Проспишся тут, – зiтхнув дядя Сергiй Валентинович, сiв на землю у дворi Василя й обхопив руками голi колiна. Дядя Сергiй Валентинович вiдчував себе единим у цiлому свiтi, единим i самотнiм. Вiн сидiв посеред двору в самих трусах та майцi, безперестану схлипував i звертався до вищих сил:

– Вищi сили, що ж ви робите, навiщо ж це менi? За що ж така кара? невже ж я провинився перед вами… Чим нагрiшив вам?

Пiдбiгла найда. Листоноша притулив до себе сучку й заговорив до неi сухим стомленим голосом.

– Хороший шобака, шобака ти мiй, – гладив вiн найду, не помiчаючи, як трясуться його руки. – тiльки ти i я. i хазяiн твiй – дурак. За що ж це менi, а?

Проте найда не вiдповiла. Лизнула Сергiю Валентиновичу колiно й всiлася на зелену росяну траву.

Дядя Сергiй Валентинович йшов селом майже вдосвiта. Нi з ким не вiтаючись, заглиблений у своi думки, вiн плiвся до вiддiлення. Вiн хотiв прийти першим, ще до вiдкриття пошти. Навiть веломашину свою залишив удома.

– Вона менi бiльше не потрiбна, – сказав вiн Надii Миколаiвнi.

– Як не потрiбна? Зламалася?

– Який шостий номер?

– Га?

– Вчора розiграш був. Лотереi. Який шостий номер?

– А, зараз глянемо. У вас мiшки пiд очима. Ви не спали?

Листоноша промовчав. Його очi, дiйсно обрамленi синiми колами, лiниво свiтилися.

Касирка увiмкнула факс, i звiдти одразу полiзла стрiчка з останнiми новинами, в тому числi й з результатами ювiлейного розiграшу «Супергрошi».

– Ось. Дивись. Щось виграв?

Шостим номером було число тридцять шiсть.

– Не знаете, коли Степан народився? – запитав Сергiй Валентинович тривожним голосом.

– Який Степан?

– Мерчинський. Дiд Олiньки.

– У червнi. Минулого тижня п’яним ходив. Вiдмiчали, – спокiйно вiдповiла Надiя Миколаiвна.

– Нi-нi, рiк. Рiк скажiть.

– Здаеться, вiн тридцять шостого. Ну да, тридцять шостого. Вони ж з батьком моiм в одному класi навчалися.

– Дякую. А коли Олiнька прийде? – зловiсно запитав листоноша.

– Та от уже мае бути.

За кiлька хвилин до зали влетiла розчервонiла Олiнька.

– Всiм привiт, – радiсно скрикнула вона й попрямувала до бухгалтерii.

– Олiнька, стiй!

– А? – розвернулася вона.

– Бе, – сказав дядя Сергiй Валентинович, з усiеi дурi ляснув дiвчину по щоцi, потiм мовчки дiстав аркуш паперу й написав заяву про звiльнення.

Надiя Миколаiвна оторопiло дивилася то на Сергiя Валентиновича, то на Олiньку, чия лiва щока вкрилася кривавим вiдтiнком.

– І бутерброди у вас – паршивi, – звернувся дядя Сергiй Валентинович до Надii Миколаiвни.

За два днi, вже не листоноша дядя Сергiй Валентинович, зiбравши валiзу речей, зник у невiдомому напрямку. Веломашину вiн подарував Василю.

Роздiл 4

– О, то Валера майстер. Вiн вчився у покiйного Іллi Петровича. Чув, може? Як кому пiч треба або грубу – вiн перший у нас в селi. Камiни, конешно, у кого як. Де получаеться, а де не. Хоча в последне время вiн воду баламутить. Грошi великi просить. бо ото один майстер на все село.

– Ну, грошi не проблема.

– Вiн багато бере. А вам, Афанасiй Вiкентiйович, пiвхати перероблять треба. Тисяч на десять це вам обiйдеться.

– Я ж кажу, Стьопа, що грошi – не проблема. Це я на так питаю, на потiм.

Афоня повзав уздовж i впоперек своеi дiлянки з рулеткою, вимiрював, примiчав. Інодi зупинявся навпроти одного зi своiх численних розвалених сараiв та мiркував уголос:

– Знесу к ляшiй матерi. І басейн поставлю.

Сусiди час вiд часу зазирали у двiр Афанасiя, але нiчого втямити не могли. Однi казали, що Афанасiй десь викопав скарб i тепер зробить тут собi парадiс. Іншi шепталися, що до Афанасiя приiхав його чоловiк з Америки, дуже багатий мужчина, i наче хтось навiть бачив якогось чудного джентльмена у бiлому фраку, i що той джентльмен прогулювався по центру, гордовито вистукуючи горiховим цiпком. Так чи iнакше, але Афанасiй затiяв щось надзвичайне. Грандiозне.

Коли ж Афоня випадково довiдався про несподiваний вiд'iзд дядi Сергiя Валентиновича, вiн, сидячи на верандi й п'ючи гiркий настiй з безсмертника та полинi, дiстав свiй камiнець, любовно протер його хустиною й тихенько, тихше, нiж пошепки, промовив:

– Якщо та децелина змусила Сергiя поiхати з села, то скiльки ж потягне цей камiнь!

Афоня вистрибнув зi свого пильного розламаного крiсла й побiг до Ваниноi баби питатися, чи, бува, не хоче Зiнка продати йому свою дiлянку.

– Поле для гольфа. Ви уявляете, яке поле для гольфа тут можна зробити! – аргументував вiн свое бажання викупити дiлянку.

– Ти придурок, Афоня?

– Зiнуля, Зiнчик, разом заживемо! Ти уяви собi, побудуемо особнячок! Шикарний, басейн, поле для гольфа, корт тенiсний.

– Та на хрiна менi твiй корт!

– Треба у Ванi спитати. Де Ваня?

– На рибалку поiхав. Узяв книжок повен рюкзак – i на рибалку. А ти що, Афоня, в лотерею виграв? Бо, кажуть, один у нас уже виграв.

– Нiчого я не виграв. Я тепер, мiж i

шим, людина номер один.

– Да? – Баба Зiна недовiрливо глянула на Афанасiя, закрила останню банку полуницi й витерла руки об передник.

– Да! – мовив Афоня, наче це «да» було найвагомiшим аргументом серед усiх iнших.

– Не мороч менi голову. Іди давай.

Найвагомiший аргумент, вочевидь, не подiяв. Афоня добре знав бабу Зiну, знав ii принциповiсть та непiдкупнiсть, а тому i пiшов. Подумки вiн уже уявляв, як викупить шматок землi у держави. Зараз же продають землi? А якщо i не продають, то можна взяти в оренду. На дев'яносто дев'ять рокiв. А ще можна буде санаторiй побудувати для пенсiонерiв… або нi, краще для заможних людей, ну добре, i один корпус для пенсiонерiв – пiльговий. А ще… а ще, – Афанасiй знову схопив рулетку й заходився вимiрювати вiдстань вiд туалету до колишнього свинарника, – альпiйський парк. З iрисами. І гладiолуси. І рожу тут таку, сибiрську, темно-червону…

Сонце сiдало за сосни, десь розривався пес, мукала сусiдська Майка. Скрипнула хвiртка, й думки Афанасiя перервав зичний голос.

– Афанасiю Вiкентiйовичу! Агов, ви вдома?

– Тут я! – вiдгукнувся Афоня.

Перед ним стояв бородатий здоровань у широких полотняних штанях та заплямованiй чимось синiм майцi.

– Афанасiю Вiкентiйовичу, доброго вечора.

– А, Коля! Привiт.

Вони потисли один одному руки. Колю Афанасiй знав ще з мiста – до вiсiмдесят третього були сусiдами, жили у гуртожитку на одному поверсi. Афоня запропонував гостю сiсти.

– Постою. Тим бiльше перед начальством… – І на устах Колi заграла багатообiцяюча посмiшка.

– Яке начальство? – не зрозумiв Афоня. – Хто начальство?

– Ви начальство.

– Я? Чого ж це?

– Тут таке дело, Афанасiю Вiкентiйовичу. Щепетiльне дело. Ви живете тут, у Софiiвцi, а ми там, у Станiславчику, – бородань махнув рукою на захiд.

– Ну?

– Так ви дачник, i у нас там дачний кооператив. У нас Ігор Іванович, председатель, того мiсяця пiд комбайн попав, як кажуть, тепер з Богом балакае, i ми советом кооперативу рiшили, що тепер ви наш председатель.

– Та як же? Я ж до вашоi органiзацii нiяк не вiдношусь. У вас своi там, кооператори. – І Афоня, вважаючи свiй жарт вдалим, посмiхнувся. – Як же ж я можу бути председателем?

– Так рiшили на радi. Сотня будинкiв – це вже майже село – тепер у вашому розпорядженнi.

– Я тепер що, помiщик?

– Чому ж помiщик? Председатель. Єслi де який спор, хтось дiлянки не подiлив, або кому якi паi – кооператив росте… ну i вiдповiдальнiсть, конешно. Вивiз смiття, озеро зривати будемо, охота, знову ж таки. У нас курiпки е, лисицю того року бачили.

– Чекайте, а що менi за резон?

– Власть, – пiдлесливо посмiхнувся Коля й поклонився у пояс.

– Ну-ну, Коля, це зайве.

– Жартую, Афанасiю Вiкентiйовичу. То як?

Афанасiй на мить задумався, але лише на мить.

– Ну, можна спробувати!

– От i ладушкi, – пробасив Коля, поплескав Афоню по спинi, розвернувся i зник за парканом.

– Власть! – пошепки промовив Афанасiй i пiдтягнув животик. – Власть – це ладушкi. А басейн? Корт?

Усе лiто Афоня працював на благо кооперативу «Станiславчик». На бабу Зiну образився – велика пава, теж менi. Кiлька разiв перетинався з Ванею, але той весь час був чимось заклопотаний, бiгав, возився з книжками. Здавалося, малий навiть подорослiшав. З басейном та тенiсним кортом, не кажучи вже про галявину для гольфа, довелося зачекати. Вирiшив Афоня все це громiздке дiло вiдкласти на наступний рiк. Та й камiнь треба ще продати. Можливо, розпиляти та частинами переправити за кордон, а це дiло серйозне, тут треба мати i час, i терпiння.

Думка про багатство, власником якого вiн став, неабияк надихала Афоню на працю. Кооператив видiлив шановному Афанасiю Вiкентiйовичу моторолер, а тому три кiлометри до «Станiславчика» не були вже такими недоступними. Десь тричi на день Афоня iздив до кооперативу, курсував мiж двома селами, сiльрадами та лiсництвами, часом залишався ночувати в дачному посьолку. Дачники були рiзними. Траплялися й люди досить заможнi, а тому при добрiй органiзацiйнiй роботi Афанасiя нiхто грошей не жалiв. Давали i на озеро, i на вивiз смiття, i навiть на лiснi угiддя, де Афанасiй розвiв живнiсть для полювання.

Дехто заздрив – переважно мiсцева влада. Заважала працювати, всiляко шкодила та пхала палки в колеса, але Афанасiй завжди знаходив лазiвки та обхiднi шляхи для досягнення своiх та кооперативних цiлей. За два мiсяцi «Станiславчик» зацвiв так, як жодний дачний кооператив в усiй областi. Приiздили зi столицi – дивитися на таке чудо, про Афанасiя навiть колонку надрукували у районнiй газетi. «Голова кооперативу «Станiславчик» не зупиниться нi перед чим». Подейкували, що односiльчани Афанасiя пропонували прописатися в Софiiвцi та стати головою сiльради, але Афанасiй побоявся виписуватися з киiвськоi квартири. Влада – дiло хитке та непевне.

У кiнцi серпня до кооперативу навiдалась податкова служба. Багато хто з пайщикiв занепокоiвся – чи не вiдбере держава iхнi дiлянки через нечисту роботу Афанасiя Вiкентiйовича, чи все в його паперах бездоганно? Хто

знае, що там Афанасiй нахiмiчив, але Коля, головний помiчник Афонi, запевняв, що все чисто – комар носа не пiдточить, так шо нема чого сеять, як то кажуть, панiку.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить