Рай. Центр
Люко Дашвар

Помешкання в центрi мегаполiсу, навчання в престижному вишi, роман з багатiем – для провiнцiала то межа успiшностi, нiби опинитись у центрi раю! Заради цього можна поступитися принципами, сховати гордiсть, збрехати…

Але чи е в тому раю – у брендованому одязi, у шикарних офiсах та автiвках представницького класу – безгрiшнi душi? Бо тiльки безгрiшна душа зможе побачити двох воякiв гетьмана Петра Дорошенка, якi пробудилися через 340 рокiв, щоб вiдшукати РАЙ. центр.

Люко Дашвар

Рай. Центр

Дипломант конкурсу романiв, кiносценарiiв та п’ес «КОРОНАЦІЯ СЛОВА – 2009»

Жодну з частин даного видання не можна копiювати або вiдтворювати в будь-якiй формi без письмового дозволу видавництва

© Чернова І. І., 2009

© Книжковий Клуб «Клуб Сiмейного Дозвiлля», видання украiнською мовою, 2009

© Книжковий Клуб «Клуб Сiмейного Дозвiлля», художне оформлення, 2009

* * *

«Коронацiя слова» створюе для вас нову хвилю украiнськоi лiтератури – яскраву, рiзножанрову, захопливу, – яка е дзеркалом сьогодення i скарбом для майбутнiх поколiнь.

Юрiй Логуш,

Голова Правлiння ЗАТ «Крафт Фудз Украiна», iнiцiатор проекту

Всеукраiнський конкурс романiв, кiносценарiiв та п’ес «Коронацiя слова» був заснований за пiдтримки бренду найпопулярнiшого украiнського шоколаду «Корона». Головна мета конкурсу – сприяння розвитку новiтньоi украiнськоi культури.

Лiтература, кiно i театр обранi не випадково, адже саме цi жанри е стратегiчними жанрами культури, що формують i визначають зрiлiсть нацii.

Метою конкурсу та його завданням е пошук нових iмен, видання найкращих романiв, стимулювання й пiдтримка сучасного лiтературного процесу, кiно й театру, i як наслiдок – наповнення украiнського ринку повнокровною конкурентоспроможною лiтературою, а кiно й театру – якiсними украiнськими фiльмами й п’есами.

www.kraftfoods.com.ua

Нiч без зiрок

У червнi двi тисячi восьмого фестиваль феерверкiв пригнав до Днiпра в районi Подолу тисячi киян: люди заполонили набережну, днiпровськi схили, заблокували проiжджу частину… І пiшохiдний мiст, що з’еднуе правий берег Киева з Трухановим островом, не оминули – забили вщент, аби краще роздивитися вибагливi сполохи вогнiв на чорному тлi. Феерверки так потужно розмальовували небо, що зiрки не втрималися – поховалися.

Наступноi ночi бiля Днiпра – уже й тихо, уже й пластиковi пляшки рiчка вiднесла вниз за течiею, а зiрки так i не оговталися. Щезли. І мiст пiшохiдний – диво! – вилизаний. Чекае черговоi забави.

Не забарилося. Близько другоi по пiвночi на мiст вибiгла тонка, аж дзвенить, рудоволоса дiвчина у довгiй бiлiй спiдницi. Зупинилася. Пiд ногами Днiпро, як пекельна безодня, чорнiе. Над головою вогнi мостового освiтлення, мов райськi свiчки миготять. А iй куди? Розсмiялася. Чимдуж мостом. І хоч би хто поруч! Анi душi… Тiльки з салону пихатого «мазератi», що застрягло на набережнiй поблизу мосту, за дiвчиною здивовано спостерiгав коштовно неголений мажор рокiв двадцяти з лишком.

До середини мосту – трохи ще. Дiвчина припала до мостовоi огорожi: видивляеться щось на печерських схилах, видивляеться… Усмiхаеться, сухi губи облизуе. Плечиком смикнула – усi геть! Невразлива, нездоланна, безсмертна. Бровки насупила – мабуть, не побачила, чого хотiла. Голову задерла – би вище, тодi б точно… Не вагалася – рудi кучерi навколо шиi обкрутила, подерлася наверх по металевих конструкцiях мосту. І спiдниця бiла трiпотить – чисто прапор.

Нiч над Трухановим островом не така, як по всьому Киеву. Мов мала дитина, – впала, колiна позабивала i завмерла – ворухнутися страшно, зойкнути несила. Нiмо. Тiльки й чути, як хвиля на берег – хлюп. Обережний iжачок кинув гризти зiв’яле яблуко, забуте кимось iз вiдпочивальникiв, повiв носом. Нiмо? Дерева у глибинi острову зашепотiли без вiтру… Тваринка за мить скрутилася, завмерла. Що за чортiвня?

– Матiнко Божа!

Невисокий хлопчина рокiв двадцяти – босий, бiляве волосся соломою, важкий хрест до пупа, полотнянi штанцi на мотузцi тримаються – продерся крiзь дерева. До берега. Навкруги, навкруги… Як слiпий. На колiна впав.

– Бо… бо… бо… Святий Боже, единий, крiпкий… Борони раба свого… Де це я? На якi ще тортури… – сам. З-пiд пахви зиркае.

Дерева знов загомонiли. Бiлявий вишкiрився:

– А-а-а-а, диявольськi дiти. По мене прийшли? Хочете сина християнського пiд собою мати?!

Намацав каменюку. Вужем за кущi. А у глибинi острова вже гiлки трiщать. Страшне щось до Днiпра суне. Та так мiцно суне, що каменюка геть не допоможе. Кинути i руки звiльнити? Бiлявий розiгнувся. Стрiлою на той шурхiт.

– Стрiчай i не гнися, гадюччя!

З розмаху – хрусь! Прямiсiнько у мiцного, мов глиба, парубища! Той саме з-помiж дерев на берег вийшов, потилицю чухае, головою розгублено крутить.

– Гей! – зойкнув. Вiдштовхнув бiлявого. – Ти що за такий?

Бiлявий завмер – очам не вiрить.

– Куме? – прошепотiв. Як заверещить: – Куме! Куме Микишко! Невже ти? Пресвята Богородице небесна, i

и, святий Боже единий! Куме!

– Кум Свиря? – здивувався велетень.

Обiйнятися не встигли – на правому столичному березi як гримне! І зорi яскравi – на все небо, аж горять. Свиря з переляку:

– Лягай!

Хоч невисокий, та мiцний. Кума як штовхонув – Микишка враз носом у пiсок зарився.

Затаiлися. Лежать, iз правого берега очей не зводять, а там – вогнiв мiльйон.

– Матiнко Божа… – Микишка зачаровано. – Та це ж Киiв…

Свиря схлипнув:

– Горить… Турки, сучi дiти, празник мають…

– Ляхи…

– Турки…

– От базiкало язикате! – Микишка. – Звiдки турки? Кажу – ляхи!

– Турки…

Притулилися один до одного. Пильнувати би, та очi сльозами залило.

– Нащо пробудилися? – Свиря. – Краще би оцю бiду вiк не бачити.

– Час нам…

– Е, куме Микишко! Що нам тепер той час? Ми тепер – духи безтiлеснi…

Микишка себе помацав, кума щипнув.

– Хiба?

– А як iнакше? – рознервувався Свиря. – Оце би порахувати, скiльки рочкiв тому в Деснi втопилися i бозна-скiльки часу при деревах спали, поки Господь не побудив до життя вiчного…

Замовкли. Микишка на вогнi зиркнув.

– Я так собi мiркую, куме Свиря… Дивне полум’я Киевом ходить. Люд не голосить. До Днiпра нiхто по воду не пнеться. І диму нема. І горiлим не тхне зовсiм.

Свиря й собi – на правий берег. Пику розумом закопилив.

– А може, це i не Киiв зовсiм! Може, клятi чорти нас свiт за очi закинули i своiм сатанинським коштом оце чудернацьке видовище намалювали… Хочуть, iродове плем’я, душi нашi вторгувати!

– Он де свята Лавра…

– А хрест не височить над усiм мирським! З усiх бокiв халупами безбожними обкладений. І свiтяться ж, клятi, поночi, коли християнська душа малу свiчку загасить i спить, аж доки сонце не зiйде. Свiтяться, мов вихваляються! Не дають хресту до неба полинути… Нi. Не Киiв.

– А я, куме Свиря, так собi мiркую… То обителi чистих душ урятованих. Чистi душi можуть вище хреста бути… І свiтяться весь час, бо iродову темряву побороли навiки.

Свиря з недовiрою вдивився у вогнi правого берега. На Микишку…

– Куме… Невже ми прямiсiнько у рай втрапили?

– Я так собi мiркую, куме Свиря… – Микишцi вiд хвилювання перехопило подих, – …що ми в раю…

…Микишка сидiв на пiску Труханового острова i все дивився на сяючий вогнями правий берег Днiпра. Киiв… Ох i файну ж забаву Господь Всемогутнiй умислив – щоби християнський рай на кшталт Киева впорядкувати. Оце дiло! Он де, лiворуч, Берестове. За ним – Печерське, Лаври… Митрополит, певно, й у раю за грiшнi душi молиться… А праворуч, бiля Глибочицi, домiвки подiльських кожум’як, у яких вони з кумом Свирею одного разу таке добре пиво куштували, що його навiть сам гетьман хвалив. Та все веселе од вогнiв. Ох i веселе.

Микишка всмiхнувся. Невгамовний Свиря зиркнув на нього здивовано. Загарячкував. За сорочину смикнув.

– Чого це ти, куме, радiеш, наче маком посипаний?! Щось воно не те… Якщо ми у раю, то чому – на задвiрках? Чи негiднi в центрi раю отаборитися? Та вставай уже! – Замовк. Подумав. І додав: – Попливемо!

– А я так собi мiркую, куме Свиря, – Микишка йому. – Не можна нам у воду. Чи забув? Як посеред Десни топилися i просили Всевишнього душi нашi врятувати, то поклялися нiколи у воду не ступати… Мостом пiдемо… Ти тiльки подивися, куме, який красний мiст. Вогнями сяе. Щоби новоприбулi душi не розгубилися, за вогнями слiдували…

– Мостом? Та нiзащо! Ступимо, вiн i провалиться. Прямо в пекло.

Микишка не вiдповiв. Помiтив рух на пiшохiдному мостi. Спiдницю бiлу. Свиря теж помiтив. Замовк, око примружив.

– Хтось у полон здаеться… Бiлим прапором сигнал дае. Щоб не вистрiлили з глупоти… Мабуть, клятi турки стережуться!

– Ляхи…

– Турки з татарвою!

– Ляхи, кажу! – Микишка свое. На Свирю глянув, плюнув. – Тьху ти, куме! Хвильку як зустрiлися, а голова вiд тебе вже гуде. Якi турки? Якi ляхи? Я так собi мiркую, що в раю вiйни не бувае. Думаю, куме, це – ангел. Знак нам подае… Мовляв, йдiть, хлопцi, мостом смiло…

Свиря приклав долоню до лоба руба – наче б вiд того нiч стала дниною. Бiла спiдниця трiпонулася: куми вгледiли тонку дiвочу постать. Дiвка розгублено озирнулася i раптом полетiла у Днiпро.

Куми пiдскочили.

Микишка рвонув до води. Свиря витрiщив очi, ухопив його за рукав.

– Куди?!

– Баба втопиться…

– Хай топиться! Мабуть, якесь негодяще… Навiть не перехрестилося перед смертю…

– Не можна, щоби в раю чистi душi губилися. Грiх.

Микишка вирвався, скорiш побiг. Свиря аж завив од жалю.

– Пропадеш! Сам же казав – не можна нам у воду.

– Та, мабуть, не для мене рай. Прощавай, куме Свиря, – Микишка йому. І – шубовсть у воду.

Свиря спересердя так ногою тупонув, що аж пiдскочив. Пiдскочив i поплив над землею.

– Оце так! – зрадiв. – Та я лiтаю.

У Днiпрi пiд пiшохiдним мостом борсалося дiвча, плуталося у довгiй спiдницi, руде волосся навколо шиi зашморгом. Мовчки ковтало воду i, тiльки вкотре захлинувшись, пiшло пiд воду, потiм випiрнуло i хапонуло повiтря – не втрималося:

– Мамо…

Сил не було. Днiпро за мить висмоктав, вi

нiс за течiею. У головi, як у зачиненiй кiмнатi, лупили у дверi розгубленi думки, ховалися по темних кутах. Перед очима мерехтiли мiльйони вогнiв, пливли до неi, наче хотiли краще роздивитися дурну забаву.

Микишка махав руками метрiв за п’ять вiд дiвчини, коли вона вiдчайдушно вигукнула «Мамо…» i зникла пiд водою.

– Святий Боже единий крiпкий i ти, пресвята Богородице, помагайте… – пiрнув услiд.

Над порожнiми хвилями кружляв Свиря. Радiв, як дитина.

– Може, я став ангелом? Гей, куме Микишко! Ти де? Глянь-но! Лiтаю…

Микишцi перед очима – чорна мряка. Хiба тут дiвча вгледиш? Крутиться пiд водою, руки вперед випростав. Десь тут вона. Десь зовсiм поруч. Глибше пiшов. Ще. «Та поможи вже, Боже, чи що?!» Тiльки таке нахабство у головi майнуло – на безвiльне тiло наштовхнувся. Ухопив… А наверх – нiяк. Силиться… А темна вода смiеться та смокче з нього сили, смокче.

Свиря над Днiпром розгубився не на жарт.

– Отаке паскудство утнути! А ще – кум! – уже на поземному польотi над водою. – Та де ж вiн, трясця його матерi, прости, Боже, за дурнi слова, бо так нервуюся, що аж iсти захотiв!

Ще мить покружляв. На вогнi киiвськi з жалем озирнувся.

– Отакоi! Товаришам розповiсти, не повiрили б – щоби бiля раю бути i згинути через кума i якусь дурну дiвку.

І пiшов пiд воду.

Микишка мiцно тримав дiвча, силився наверх, та днiпровська вода тягла все далi й далi вiд повiтря. Подумки Микишка погодився вдруге прийняти смерть, бо ж i те правда – порушив клятву, кинувся у воду, хоч божився, що нiколи…

Кум Свиря виник поруч, коли Микишцi у головi запаморочилося i вiн ледь не вiдпустив дiвча. Свиря вхопився за них обох так затято, нiби не вiн iх iз бiди тягнув, а тiльки вони й могли врятувати його самого, – i до неба. Де i сили взялися.

Із салону розкiшного «мазератi» коштовно неголений мажор бачив, як дiвчина у бiлiй спiдницi стрiмко добiгла до середини мосту, вчепилася в огорожу, все вдивлялася на печерськi пагорби. Зiтхнув iз прикрiстю. З автiвки. Дiстав з кишенi цигарку, прикурив, повiльно пiшов до мосту.

Крокiв двадцять зробив, за спиною – вау, вау! Така дурна сигналiзацiя у «мазератi»!

Тицьнув на кнопку – заглухни!

– Доброi ночi, – iз темряви.

Вiн – ого! Очi – до мосту, ноги до «мазератi» тягнуть. Тiльки й устиг до автiвки добiгти, як пiд колеса викотився круглий, як гарбуз, дядько рокiв п’ятдесяти. Капелюх на лисинi. В однiй руцi пластиковий портфель-дипломат. Кажуть, вагомий аргумент у будь-яких вiдносинах. Лупонеш таким по макiвцi – i вся дипломатiя. У другiй руцi дядько мiцно стискав велику торбу з вельвету.

– Доброi ночi, – знову. – Чуеш, синку… Оце справи до Киева за шкiрку притягли. Часом, не пiдкажеш… – замовк. – Та нi! Спочатку скажи – звати як?

– Навiщо вам? – iронiчно всмiхнувся той. – А може, менi батьки забороняють розмовляти на вулицi з незнайомцями.

– А-а, жарти у вас тут такi…

Хлопець не розчув. Озирнувся на мiст – на верхiвцi металевоi конструкцii завмерла дiвчина, озирнулася, хитнулася i раптом кинулася у воду. Хлопець смикнувся, наче вiд електрошокера. Щелепа вiдвалилася. Тремтячою рукою до лоба.

– Що?! – розгублено до дядька. Дядько дивився повз нього. Кудись у бiк Днiпра.

Хлопець задихнувся, нервово закусив губу, стояв бiля «мазератi», дивився на мiст, нiби картинка, як у кiно, мала повторитися за мить, аби вiн роздивився ii краще, усвiдомив, зрозумiв… Нiмо. Здригнувся, повiльно i важко – нiби у кожну ногу по двi баби вчепилися, голосять i не пускають – посунув до Днiпра. Очима по водi… Нiкого.

– Що за… – тремтячою рукою по чолу. – Що за…

На мiст – нiкого. У воду – нiкого… Ближче до води. А тi баби, що на ногах, як смиконуть. Перечепився, упав… На воду. Та що ж це?! Жарти у нас тут такi… Жарти у нас тут… Жарти, жарти… Не могла ж вона, дiйсно, кинутися… У водi нiкого. Щось воно…

Мобiльний невчасно.

– Рома? Моя дiвчина… на моiх очах кинулася з мосту…

– Так… Швидко звiдти! Ти чув? Максе! Ти мене почув? Линяй звiдти негайно!

Очима – на порожнi хвилi, ногами до «мазератi». Що навкруги – не зрозумiти. Жарти у нас тут такi! Автiвка зiрвалася, бiда погнала в бiк печерських пагорбiв. Коштовно неголений мажор однiею рукою вчепився у кермо, другою тер очi, наче все, що сталося мить тому, лише наснилося.

На гранiтних сходах набережноi застигла мокра трiйця. Днiпро ображено хлюпав на ноги – не дали свiжоi кровi.

Свиря з Микишкою мовчали, нiби у чомусь провинилися. Дiвча скрутилося, i куми нiяк не могли втямити – чи плакало, чи смiялося гiрко. Так гiрко, що куми врештi спробували заговорити до неi. Хай би вiдволiклася й заспокоiлася, раз уже випало далi жити.

Для годиться Свиря зiп’явся на ноги, пiдскочив, та над землею не полетiв.

– Е-ех, пропав Божий дар…

Микишка брови насупив, на дiвча глянув.

– Люба… – хтiв лагiдно, та щось у горлi стало. – Як звешся?

– Get out, – глухо. Сльозу втерла.

Свиря очi витрiщив. Микишку в бiк – штрик.

– Святий Боже! Що за iм’я таке поганське – Гетаут?! Казав же – турки! А ти в

е «ляхи, ляхи»…

– Та чого б це туркам по християнському раю вештатися?

– Отож! Мабуть, несила нехристам, вони й скочать у Днiпро. А ми, дурнi, слiдом…

Микишка знов на дiвча очi скосив.

– І з чиiх така? – iз сумнiвом.

– Нi з чиiх. Сама по собi…

На ноги непевно зiп’ялася… І пiшла геть. Мокрою спiдницею облiплена, як зранений вояка бинтами. Нi тобi – «дякую», нi – «хай вас Бог береже». Точно – з туркiв.

Свиря проводив дiвча недобрим поглядом, приклав до живота долоню.

– Куме! Їсти хочеться. Ото б зараз саламахи затовкти.

– Дивись…

Микишка з осторогою взяв зi сходинки мобiльний телефон, спантеличено потрусив ним, наче вiд того незрозумiле приладдя враз пояснило б своi секрети. З телефону бризнула вода.

– Гетаут лишила.

– Кинь гидоту. – Свиря озирнувся. – Пiшли собi притулок у раю шукати. Може, надибаемо на когось iз рiднi чи, якщо Божа ласка, товаришiв-серденят зустрiнемо.

Микишка вкинув мобiльний за пазуху. Кивнув – пiдемо.

Трiйця

Киiвський Подiл ще багатий на щурячi кутки. Поряд iз пафосними новобудовами – стара та давня архiтектурна розкiш. По ранжиру. Якiй пощастило потрапити до списку пам’яток, тiй – реставрацiя. А iншим… На пiдфарбований фасад глянеш – чисто стара повiя на заробiток налаштувалася. А як затягне в арку-горлянку та викине у внутрiшньому дворику – то отут вам i справжнiй старий Подiл. Облупленi стiни, дерев’янi веранди, персональнi сходи-драбини до помешкань на другому поверсi, сарайчики з поламаними дверима, огiрки уперемiж зi страшенно красивими ружами пiд единою на увесь двiр вишнею. І крiм знаних кожним житцем дворику котiв нiхто не смiе по тiй красi товктися. Навiть щури, бо, хоч житцi i вчать котiв за щурами ганятися, тi однаково тут царюють.

Справжнi хазяi незбагненно дорогих подiльських нетрiв зазвичай здають iх в оренду, а самi скнiють у сучасних багатоповерхiвках десь на Оболонi чи Дарницi. І намагаються не сумувати, дивлячись з вiкна десятого чи двадцятого поверху на щiльне нагромадження сiрих будинкiв-сталагмiтiв десь на Оболонi чи Дарницi. Оку важко знайти красу в тому гештальтi. Тим бiльш коли ти вирiс на Подолi, де золотi куполи церков вищi за дахи будинкiв. Фролiвський монастир, Покровська церква, Богородицi Пирогощi, Миколи Притиска, Іллiнська, Христо-Воздвиженська, дзвiниця церкви Миколи Доброго, Набережно-Микiльська та Рiздва Христового, де Кобзаря вiдспiвували… А над ними – Андрiiвська. А в повiтрi – Божа благодать вiд передзвону. А пiд ногами земля з ясною пам’яттю. Їi спогадами проростають дерева, дихають кам’янi стiни. Справжнi хазяi незбагненно дорогих подiльських нетрiв мрiють забагатiти, щоби повернутися сюди ще до того, як вiд старого Подолу не лишиться й слiду.

Дратiвливiй вiд самотностi та клiмаксу перукарцi Лiдi двадцять сiм квадратних метрiв на другому поверсi давнього будинку на Костянтинiвськiй перепали вiд бабусi, царство iй небесне. Ще за царя тут хазяйнував купчик, пiсля революцiй розмiщувалися установи, а пiсля Великоi Вiтчизняноi будинок заселили трударями. Пристойне житло на одну небiдну сiм’ю вiдчайдухи перекроiли на кiлька крихiтних, але суверенних територiй. І щоби можна було потрапити до власноi оселi на другому поверсi не через спальню сусiда, спорудили у внутрiшньому дворику дерев’яну веранду i попрорубували з неi дверi до своiх помешкань. Гарно вийшло! Принаймнi коли перукарка Лiда демонструвала потенцiйним квартирантам переваги крихiтноi бабусиноi оселi, то завжди вмощувалася у плетене крiсло на верандi й замрiяно зiтхала:

– Сама б жила… Вийдеш з кiмнати… На верандi сядеш… Космос! А здаю ж – за копiйки.

Наприкiнцi серпня двi тисячi сьомого на Лiдин космос спокусився студент «Полiтехнiки» Саня Макаров. Переступив порiг… Ховайсь! Кiмнатка метрiв п’ятнадцять, кухня – i п’яти нема, на семи, що лишилися, – i туалет, i душова, i комiрчина, i навiть коридорчик. Умiли повоеннi люди городити.

Поки Саня шукав слова, щоби ввiчливо вiдмовитися, Лiда добивала аргументами:

– А веранда! І ти – один… Це якби вас двое було, тодi б – тiснувато, а так…

Саня вирiшив пожити з мiсяць i зорiентуватися: а раптом Лiдин космос не звузить, а розширить його горизонти. Та за тиждень Лiда привела на Костянтинiвську Гоцика. Склала руки на грудях.

– Совiсть маеш? – спитала Саню.

– Клянуся! Смiття викидаю щодня, – не зорiентувався той.

– Що смiття! У нас люди – смiття! – кивком на Гоцика. – Бачиш? Жив собi хлопець, навчався, куток винаймав… За грошi! І що? Хазяйцi в голову стукнуло – i хлопець на вулицi. А якби зима?

Невисокий худорлявий Саня глянув на кремезного Гоцика, подумки поставив хрест на забаганцi спати, розкинувши руки. І ноги. Точно знав, що далi скаже Лiда. Але ж не здаватися без бою.

– Так. Зима… Це холодно… Але до зими ще… – боронився.

– З тобою поживе трохи, – перебила Лiда. Додала: – Нормально! Це якби вас трое було, тодi б – тiснувато…

Так Саня Макаров i Гоцик дiстали новий досвiд i пiзнали, що то воно таке – спати удвох на одному проваленому диванi. Гоцикове тiло займ

ло двi третини лежбища. Неабиякий аргумент. До того ж вiн вивчав фiлологiю в Киiвському унiверситетi i як майбутнiй фiлолог одразу запропонував Макарову:

– Нащо нам зайвi звуки? Я – Гоцик, ти – Макар. О’кей?

– А як тебе називае мама? – поцiкавився iнтелiгентний механiк Макаров.

– Гоцик! – вiдрiзав той i заспокоiв Макара: – Не бiйся. Я – броня. Тепер на нашу територiю i комар не залетить.

– А як же тебе з попередньоi територii витурили?

– Та нiзвiдки мене не витурили. У гуртожитку тирлувався, бiльше не хочу.

Тижнi зо два Макар з Гоциком пристосовували своi космоси для спiвiснування у двадцяти семи квадратних метрах плюс веранда. Результати надихали. Крiм незручностi спати разом i рiзних розмiрiв одягу i взуття, що вважаеться нездоланною перешкодою для спiльного студентського проживання, бо нащо такий сусiд по кiмнатi, коли ти в його джинси не влiзеш, iм обом було по двадцять, вони обидва четвертий рiк навчалися у столицi, любили однаковi пиво, кiно i музику, шалено вболiвали за киiвське «Динамо», дуже поважали кросiвки «Nike» i команданте Гевару, ненавидiли метросексуалiв, а не вбивали iх тiльки тому, що купили одну на двох туалетну воду «CHIC for men» вiд Каролiни Геррера.

– Де цi виродки з полiрованими нiгтями, а де Геррера! – виправдовувався Гоцик, надмiру поливаючи себе спiльним придбанням.

На третiй тиждень дiйшли до сутi й поклялися: якщо Макар приведе на Костянтинiвську дiвчину, Гоцик ночуватиме на лавцi у будь-якому з найближчих скверiв. І Макар зробить те саме, якщо якась наiвна дiвка погодиться, щоби Гоцик давив ii своею масою.

– Треба знак вигадати, – мiркував Макар. – Можна чiпляти на дверi стикер iз запискою. «Ходу нема», «Тобi у сквер!» чи «Йес!»

– Дурня! – сказав фiлолог.

– Або малювати на дверях хрести. Чи зiрочки. Маркером. Кожна дiвчина – як збитий лiтак. Тобi синiй маркер, менi – червоний. Ми пам’ятатимемо нашi перемоги.

– Лiда нас повбивае.

– Тодi замикатися зсередини! – не здавався Макар.

Одного теплого жовтневого вечора Гоцик вставив ключа у дверi й аж просяяв – дверi були замкненi зсередини, а значить, у Макара сьогоднi врештi – дiвчина плюс секс. Гоцик намiрився крикнути у замкненi дверi щось оптимiстичне, але згадав, як тиждень тому вони з Макаром були на футболi i пiсля влучного удару Мiлевського вiн так бурхливо порадiв за улюблене «Динамо», що Макар не втримався на лавi, смикнувся i впав спиною назад.

– Мовчу! – прошепотiв. Навшпиньки по верандi до виходу.

Сiв на лавку у дворику, запалив «Прилуки»… i вирiшив у сквер не ходити. Краще пiд вишнею у дворi перекантуватися. Переваг – до бiса! Макаровi ж доведеться пiд ранок дверi вiдiмкнути, дiвчину випустити, i тодi вiн, Гоцик, роздивиться ii на власнi очi, а коли згодом Макар брехатиме: «Ноги – вiд шиi, груди – п’ятий розмiр, очi з поволокою, темперамент звiрячий» та iншу дурню, вiн, Гоцик, безбожно жорстоко поверне Макара у сувору реальнiсть, бо точно знатиме, звiдки ростуть тi ноги, наскiльки затягнуть тi груди i скiльки туману в тих очах.

– Нi! Не пiду до скверу, – порадiв уголос. Затягся. Аж з арки у дворик – Макар.

Гоцик пiдскочив.

– Макаре, у нас… – i цигарка з рота випала. – Ти… Звiдки?

– Нашi збиралися в гуртожитку… Нова забава – трохи сексу iз заплющеними очима… А що?

– У нас дверi зсередини замкненi. Я думав, ти з якоюсь…

– Та нi. Менi й гуртожитських експериментiв поки що вистачае.

– Так у нас дверi зсередини замкненi!

– Може, ти ключ криво вставляв?..

– Погано ти мене знаеш, Макаре! У мене нiчого криво не бувае.

– А хто ж…

Гоцик – брови догори:

– Гайда з вулицi у вiкна глянемо.

Пiшли. Глянули. Горить у вiкнах.

– Може, Лiда припхалася? – видав найбанальнiшу з версiй Макар.

– А навiщо дверi замкнула?

– Виселити нас хоче.

– Тодi б за два мiсяцi наперед грошi не брала.

– Що робитимемо?

– Дверi ламатимемо! – вирiшив Гоцик.

Дурне дiло – нехитре. Повернулися у дворик. По верандi на другий поверх. Бiля дверей стали. Гоцик розмахнувся… Макар зойкнув, вхопив його за руку.

– Чекай! Не можна дверi вибивати. Лiда…

– Точно.

Гоцик демонстративно прокашлявся, зiгнув руку в красивому жестi й обережно постукав у власнi дверi.

– Панове, чи хто там е! Ви нас чуете? Вiдчинiть! Бо ви ж мене не знаете…

– Чому так ввiчливо? – здивувався Макар. – Щоб не налякалися?

Гоцик рукою – не вiдволiкай.

– …бо якби ви мене знали, у вашому мозку викарбувалося б навiки: територiя Гоцика – свята i недоторканна. І кожного, хто на неi зазiхне, чекае довготривала…

– Просто тривала – не гiрше! – докинув Макар.

– Я фiлолог! Менi виднiше, – вiдрiзав Гоцик. І далi: – …чекае довготривала, пекельно мученицька, жахливо страшна i по-бузувiрському винахiдлива на тортури…

– …смерть? – здогадався Макар.

– Кара!

– Круто! – визнав Макар.

– Я фiлолог, – нагадав Гоцик i ще раз стукнув у дверi. – Гей, на борту! Чуете чи зовсiм оглухли?

За дверима – нi гу-гу. Гоцик налився люттю. Як лупоне по дверях. Раз! Другий! Дверi встояли, а

квола стара веранда пiд ногами пiшла – наче брижi на водi.

– Не бiсися! Досить! Не вистачало ще, щоби веранда завалилася. Треба щось iнше придумати. – Макар вiдтяг Гоцика вiд дверей.

Всiлися на дерев’яну пiдлогу веранди навпроти дверей. Закурили. А тут – стиць, моя радiсть. Сусiдська баба Роза своi дверi вiдчинила, на веранду вийшла та як загорланить:

– Як же ви всi менi остогидiли! І стукаете! І грюкаете! І вдень! І поночi! І вчора! І зараз! І… – вичерпалася.

– Розо Сигiзмундiвно! Ми вас кохаемо! – крикнув Гоцик, пiдскочив i ще раз лупонув по власних дверях. – Пустiть нас переночувати, бо нашу печеру окупувала якась тварюка!

– Я ii не люблю! – перелякався Макар.

– Мовчи, – наказав Гоцик. І бабi Розi: – То як?

– Ах ви ж паскудники! – не на жарт розсердилася старенька. – Як же ви всi менi остогидiли! Дали би менi автомата, я б вас усiх одним патроном!

Вiд бабиного крику одна за одною почали вiдчинятися iншi дверi, i Макар iз Гоциком з подивом дiзналися – на другому поверсi крiм них i баби Рози живе купа народу.

– Розо Сигiзмундiвно! – спокiйно сказав лисий дядько у великих окулярах. – Я вас порiшу без жодного патрона! Йдiть уже спати! П’ять хвилин для прийняття добровiльного й усвiдомленого рiшення, а потiм я за себе не вiдповiдаю!

– Люди! Де бiда? Де? – випурхнула зi своеi орендованоi нiрки довгонога бiлявка з мотивацiею матерi Терези. – Я можу викликати МНС. У мене з учорашнього вечора е прямий телефон iхнього мiнiстра.

– Я так i знала – ти заплатив за життя у клоацi! – Пишна жiночка рокiв сорока роздратовано глянула на компанiю i дала ляпаса худому чоловiку, що виник поруч iз нею.

Макар штовхонув Гоцика.

– Пiшли. По пиву…

А не п’еться пиво пiд вiкнами власного, хай i тимчасового, дому! Макар iз Гоциком видудлили по пляшцi, закинули тару за спину i знов попхалися до дверей. На верандi – тихо. Сплять сусiди. Добре, коли е де спати!

– Пiшли до моiх у гуртожиток, – запропонував Макар.

– Нiзащо! – буркнув Гоцик. Припав вухом до дверей. – Що ж за падлюка там засiла?

– Йдемо! Зранку зателефонуемо Лiдi, хай пояснить…

– Нi, Макар. Ти як хочеш, а я на верандi лишуся. Колись же ця гадюка виповзе. Дверi вiдчинить, а я – хрясь! У пику!

– Тодi лишуся, – повiвся Макар на ймовiрне шоу.

Розляглися на верандi. Перед очима – зiрки, як мрii.

– Спиш? – запитав Макар.

– Щоб я здох! – затявся Гоцик.

До ранку – змерзли як зюзi, скурили двi пачки «Прилук» i набралися лютi.

Годинi о сьомiй у дверях Макаровоi з Гоциком оселi ворухнувся ключ i зсередини хтось спокiйно зробив два оберти. Макар чомусь злякався i занiмiв. Гоцик по-звiрячому вигнувся, поплазував до дверей.

Дверi вiдчинилися. На веранду вийшла рудокоса, тонка, аж дзвенить, дiвчина рокiв сiмнадцяти. Очi блакитнi – розрiз нетутешнiй. Шкiра прозора. Бiла спiдниця до п’ят, на шиi – плеер, у вухах – навушники. Мабуть, добу не знiмала. Музика iй у вуха замiсть гримання у дверi.

Солодко потягнулася. Побачила Макара з Гоциком, посмiхнулася – от дивнi, один зiщулився, другий розпластався бiля дверей. І що тут роблять?

– Привiт! – iм.

Хлопцi розгубилися. Макар махнув долонею, мовляв, привiт, подивився на Гоцика. Гоцик зомбовано рячився на бiлу спiдницю. Майже уявки програмував себе: «Бiле – добро. Зло бiлим не бувае. Бiле – беззахиснiсть. Це… Йо! Не можу я ii в пику! І пики в неi немае. Що робити?» А щось же треба… робити. Гоцик пiдвiвся, старанно звiв брови, тицьнув пальцем у двадцять сiм квадратних метрiв за спиною дiвчини.

– Ми тут живемо.

– Нi! – розсмiялася. – Тут живу я!

– А ти хто? – не втримався Макар.

– Люба, – знов посмiхнулась.

За годину тiснилися у напрочуд чистiй кiмнатцi й утрьох дивувалися надзвичайнiй кмiтливостi перукарки Лiди, яка зi снайперською точнiстю привела Любу на Костянтинiвську саме тодi, коли Макара з Гоциком удома не було.

– Я без грошей. Заплатила за два мiсяцi наперед. – У Люби був той самий аргумент лишитися тут, що й у Макара з Гоциком.

– Що ж! – сказав бувалий Макар. – Два мiсяцi поживемо разом.

– Диван мiй! Наркотикiв тут не буде. На матюки – табу, – встановлювала правила Люба. – І я повiшу на стiнку постер iз Геварою.

– Гевара… не заважатиме, – напружено погодився Гоцик.

Розсмiялася.

– Та не сумуйте, голото! Я вам теж не заважатиму. Рiдко буватиму.

– Чому? – зацiкавився Макар.

– Академiя… Я в Могилянцi навчаюся. Пiдробляти треба, бо за житло сама платити хочу. – Пiдхопилася. – Пiшли зi мною!

– Куди?

– Киiв роздивлятися! – З очей захват наiвний. І хоч Макар iз Гоциком давно визначили для себе життево необхiднi мiсця столицi i намагалися не ходити задурно туди, де особисто iх нiчого не чекало, раптом головами закивали – можна, можна, за нiч на верандi виспалися нiбито, ранок сонячний, час ноги розiм’яти. А що у вишi йти… А що вишi? Куди вони подiнуться?

З Костянтинiвськоi повз Житнiй ринок, обложений приiжджими селянами, як гланди ангiною. Торби порозкривали, копiйчину на свiжому повiтрi вторговують, бо у павi

ьйонi за торгове мiсце гарно платити треба, а де його взяти? «Картопелька, картопелька…», «Грибочки, панi…», «Скуштуйте хрону! Язика обпечете. Чи вам лагiдного? Є, е…», «Вiники, торiшнiй гарбуз ще добрий, квашена… О-ой! Нема нiчого! Складайтеся, люди!» Ага! Значить, хтось узрiв погон мiлiцейський. Картопельку в торбу, торбу на спину, за рiг, звiдти – тьху ти, прости, Господи! Це ж i не мiлiцiонер зовсiм. ДАІшник, здаеться, а для нього всi, хто без керма, не iснують. Назад до ринку. Торби порозкривати. «Картопелька, картопелька…»

Люба захвилювалася, тицьнула у ряди торб:

– Я нiколи не буду так жити! Нiколи! Вивчуся, стану незалежною, куплю квартиру в центрi, малу машинку, буду працювати, працювати, працювати! Зароблю багато грошей… Якщо вже жити в цiй краiнi, то в центрi. Сюди стiкаються кращi. Тiльки тут i можна пробитися…

– Сюди стiкаеться тiльки бабло, – хмикнув Макар. На Любу глянув. – Звiдки ти… дитя мрiй?

– Хiба не однаково?!

– Макаре, зав’язуй з географiею, бо вб’ю! – спокiйно констатував Гоцик.

Макар розсмiявся:

– Гоцик, Гоцик… Для тебе стараюся. Чи ти вже кинув вираховувати мiсця, де народжуються справжнi украiнськi патрiоти?

– Є такi окремi мiсця? – здивувалася Люба.

– Нема… – зiзнався Гоцик. – Є окремi часи, що народжують патрiотiв… На будь-яких територiях. Так виходить.

Бiля Фролiвського монастиря зупинилися – Люба зачарувалася. Усе стояла i дивилася на старовиннi макiвки. Перехрестилася, прошепотiла щось тихо. На хлопцiв глянула, усмiхнулася – куди тепер?

Ясна рiч – на Андрiiвський узвiз. Он вiн, ллеться на Подiл вiд Андрiiвськоi церкви. Нормальнi люди зверху вниз Андрiiвським спускаються, а Люба з Макаром i Гоциком наверх почимчикували.

– Тут Булгаков… Ой, якi хустки! Ви малювати вмiете? А я трохи можу. Янголят з крильцями. Брукiвка яка розбита… Давайте заприсягнемося тут i зараз… – Очi сяють, Макара i Гоцика за руки вхопила. – Коли станемо багатими i шанованими, зробимо щось на згадку про себе. От, примiром… Вирiвняемо брукiвку на Андрiiвському.

– Нереально. – Макар.

– Що? – не зрозумiв Гоцик.

– У нашiй краiнi нереально бути одночасно багатим i шанованим, – пояснив Макар. – Цi два поняття взаемовиключнi.

– Ми будемо першими, – вирiшив Гоцик.

– Та ви що?! – Люба iм. – Уже е такi. Взагалi усi багатi подiляються на розумних i жирних. Розумних поки менше, але вони е.

За тиждень на Костянтинiвську з розвiдкою навiдалася перукарка Лiда. Зуб поклала б на холодильник, що хлопцi плюнули на ii нахабство i з’iхали, а iй – грошi з трьох i одна квартирантка-чепуруха.

Із такими пiдбадьорливими думками Лiда постукала у дверi.

– Любочко! Ти вдома, дитино?!

Замiсть Любочки своi дверi вiдчинила Роза Сигiзмундiвна.

– І як же ви всi менi остогидiли, осточортiли i набридли! – завела. – Лiдо! Коли ти вже грошей наiсися? Га? Трьох виродкiв – менi пiд старий бiк! Дайте автомата! Дайте! Я iх усiх пострiляю! Одним патроном!

– Що?! – перукарка розгубилася. Сильнiше кулаком у дверi. – Квартиранти! Ви е чи як?

Вiдчинив Гоцик. Посмiхнувся. А голос – невблаганний.

– Лiдо! У нас за два мiсяцi наперед… – нагадав. – І ми тебе не запрошували.

Бiда, бiда! Перукарцi од прикрощiв та жахливих пiдозр аж дихавку забило.

– А ну пропусти! – кинулася на Гоцика. Вiдштовхнула. Усередину.

Ой бабусю, глянь з небес! Червоний твiй килимок – на пiдлозi. На килимку – дiвка з хлопцем у самих трусах. Нi, не у самих… Ще у футболках. Лопають пiцу, книжки гортають i в ноутбук заглядають. Дзуськи! Лiда у таке нiзащо не повiрить. Щоб – у трусах… книжки читати!

– Здрастуйте вам, – обережно. – А що це ви…

– Залiки! – Макар.

Люба книжку вiдклала, шмат пiци – Лiдi.

– Будете?

– А що це ви… Килим на пiдлогу кинули. А накурили! А пляшок…

– Пиво! – Гоцик з-за Лiдиноi спини.

– І як же ви тут оце втрьох?.. – не втрималася. – Де спите? Разом на диванi?

– По черзi. – Гоцик.

– То й добре. Утрьох – нормально. Це якби вчотирьох…

Гоцик глянув Лiдi у вiчi, запропонував:

– Спробуй…

– Та нi! – знiтилася перукарка. – То я так… Образно. Двом хлопцям краще, щоби двi дiвчини поруч були, а не одна…

Ушилася за мить. Гоцик упав на килим поруч iз Любою i Макаром, поклав голову дiвчинi на голi колiна i сказав:

– Любо! А нiхто ж не повiрить, що ми навчилися не хотiти одне одного…

– Особисто мене чиiсь думки не турбують, – вставився Макар. – А от що робити iз власними?

– Мовчiть, голото! – розсмiялася.

Макар iз Гоциком навчилися визначати Любин настрiй уже за кiлька днiв пiсля ii появи на Костянтинiвськiй.

– Голото! Вар’яти! Cheeky beggars! Bastards амбiтнi! Ми – кращi! Це мiсто буде нашим! – вигукувала весело, вриваючись у двадцятисемиметровий космос, i хлопцi знали – у Люби все гаразд.

Їм здавалося, у неi взагалi не бувае похмурих днiв. Сумку з ноутбуком i книжками кине, на раз-два вiд плити вже смачно пахне, одяг поскидае, до ванноi, звiдти гукае: «Дивiться, усе не зжерiть! Менi лиште…»

– Тебе пани не годують? – ковтав слину вiч

о голодний Гоцик.

– Щоби я пiсля них недоiдки збирала? Переб’ються! – на ходу переодягаеться, на ходу iсть. До дверей. – Не сумуйте, голото!

Макар наказу не слухав, сумно дивився Любi вслiд i, коли вона зникала з двадцятисемиметрового космосу, скептично кривився:

– Генiальний план! Тричi на тиждень мие пiдлогу в жирних i сподiваеться тим розбагатiти…

– Контакти з жирними можуть бути корисними, – захищав Любу Гоцик. На вiдмiну вiд дiвчини, яка впевнено подiляла багатих на розумних i жирних, Гоцик усiх багатих вважав жирними, але блювати вiд того не збирався. Гоцик взагалi вирiзнявся мiцною психiкою.

Люба теж спершу подумала саме про кориснi контакти, коли пiсля трьох тижнiв безперервних пошукiв пiдробiтку однокурсниця Гiзела крадькома тицьнула iй вiзитну картку агенцii з добору прислуги i просила про це нiкому не говорити, бо агенцiя належала Гiзелинiй мамi, а пишатися цим у демократичнiй Могилянцi було справою, з одного боку, ризикованою, з iншого – клопiткою, бо вiдверто бiдних спудеiв в академii вистачало i кожен шукав додаткову копiйчину. Люба поклялася мовчати i того ж дня помчала у розкiшний офiс на Печерську.

Схожа на фарфорову ляльку Гiзелина мама пригостила Любу кавою, перерахувала професiйнi якостi, без яких неможливо стати доброю прислугою, – психологiя спiлкування, диплом кухаря, курси з етики та естетики, спецiальнi навички з догляду за розкiшними одягом, килимами, антикварiатом i меблями, ще щось кiнологiчне, педiатричне – i запитала:

– Чим з перерахованого можете похвалитися?

– Каву варю… неперевершено! – хоробро видихнула Люба. – Усього iншого навчуся.

Лялькова голова Гiзелиноi мами захиталася – нi, нi, нi. Люба вiдсунула вiд себе чашку з холодною кавою i гаряче:

– Дайте менi шанс. Клянуся, якщо хазяi поскаржаться, нiколи не потурбую вас вдруге. Гiзела казала… ви…

Згадка про доньку прикрiстю вiдбилася на обличчi матерi. Розгорнула дiловий блокнот, хвилин десять вибирала кандидатуру потенцiйного роботодавця, врештi записала адресу на чистому аркушi i простягнула Любi:

– Сьогоднi о четвертiй. Не запiзнюйся.

За чверть до четвертоi Люба стояла перед суворим консьержем розкiшноi багатоповерхiвки у «Царському селi» на Печерську i, поки той зв’язувався з хазяями, пiдбадьорювала себе категорично: такi контакти точно стануть iй у пригодi. Може, роботодавцi оцiнять, що дiвчинка з провiнцii з першого разу вступила до Киево-Могилянськоi академii. Може, iй вдасться зарекомендувати себе не тiльки як пiдлогомийку, пилозбирачку i посудоскладачку. Може, вони оцiнять ii iнтелектуальний рiвень i захочуть…

– Одинадцятий поверх, – сказав консьерж. – Обслуга дзвонить два рази. Не переплутай.

– Дякую! – усмiхнулася азартно.

Життя радувало. Розрiзненi плани, як шматки смальти, складалися в один великий оптимiстичний вiтраж. Вона у Киевi. В академii. Навчання даеться, дах над головою е, а тепер буде й робота, щоби самiй за нього платити.

З радостi тричi натиснула на кнопку дзвоника.

– Все зрозумiло! Ти тупа. – З порога на Любу прискiпливо дивилася огрядна жiнка рокiв п’ятдесяти з маленькими хижими оченятками.

– Ой! – розсмiялася Люба. Плечима знизала. – Я згадала… Треба було два рази. Доброго дня, – додала.

– Паспорт принесеш, iдентифiкацiйний код, довiдку вiд лiкаря-iнфекцiонiста. – Жiнка вже йшла вглиб великоi оселi, тикала пальцем праворуч i лiворуч. – Тут пiдлогу натирати. Там пiд диваном iнодi лишаються iграшки Кiнга. Це сусiдський той-тер’ер, який iнодi приводить до нас свою хазяйку. Іграшки треба мити у мильному розчинi i насухо протирати бавовняною серветкою. У вiтальнi починаеш iз пiдлоги, а вже потiм переходиш до посуду…

– Мене звати Люба, – не втрималася.

Жiнка зупинилася. Змiряла дiвчину зневажливим поглядом.

– Я не питала.

– Вам же треба якось до мене звертатися… – знiтилася.

Жiнка всмiхнулася без добра. Смикнула за рудi коси.

– Руда. Я зватиму тебе Руда. Прибери волосся.

Люба скрутила волосся на потилицi.

– А менi як вас звати?

– Хазяйка!

Ну, стерво! Звiсно, гидке пузате стерво, а п’ятдесят баксiв за один прихiд справно платить. Тричi на тиждень з четвертоi до дев’ятоi вечора Люба з таким завзяттям вичищала хороми у «Царському селi», що й хазяйка здивувалася.

– Що ти все либишся, як дурна?

Люба знизала плечима i вирiшила обiйтися без одкровень.

– Можу не посмiхатися.

– Не посмiхайся, – наказала хазяйка.

Увечерi, витративши половину заробiтку на харчi для всiеi компанii, Люба сидiла на килимку двадцятисемиметрового космосу на Костянтинiвськiй i зi смiхом розповiдала про жирне життя «Царського села». Нi, вона ще нiколи не бачила такоi нудоти. По всiх стiнах – тiльки хазяйчинi портрети тридцятирiчноi давнини. «Я зовсiм не змiнилася! Нi! Це не пластика, це гени…» Манiкюр чи вiзит до косметолога – подiя дня: хазяйка збираеться довго, мов на церемонiю коронацii. Окрема справа – спiлкування зi стилiстом, який, за офiцiйною версiею, добирае хазяйцi одяг, взуття й аксесуари. Такий собi Только з творчим пс

вдо Токо Моно. Хлопцю рокiв тридцять, у сини iй годиться, а вона зачиняеться з ним у спальнi й, мабуть, гвалтуе без сорому. А вiн, дурний, терпить, бо пiсля спальнi – кава i грошi. Нiбито за добiр того таки одягу. А око сiпаеться. Ідiотськi телефоннi розмови: «П’ятсот тисяч баксiв на шопiнг – цiлком пристойний подарунок…», «І це вернiсаж? Вiд картин тхне не мистецтвом, а трудовими долонями!», «Завтра запросiть журналiстiв – я скажу щось про соцiалку»… «Нi, це патi пройде без мене! Чому, чому?! Там буде хвойда Вiта Челядинська. І взагалi, я чекаю на дитину!»

– Вона вагiтна? – спитав Гоцик.

– Яке?! Їй рокiв сто! – розсмiялася Люба. – А у ii чоловiка поганi очi. Риб’ячi. Вiн спецiально кладе грошi у непримiтних кутках… Перевiряе, чи вiзьму.

– Про стилiста знае? – зацiкавився Макар вдачею жирних.

Люба знизала плечима.

– Хочете прикол? Хазяйка вважае, що «Чорний квадрат» написав Малер, а Малевич – то такий маловiдомий композитор. Принаймнi коли вона обвiшувалася дiамантами, щоби сяяти у фiлармонii, то збиралася на Малевича.

– Забашляе, iй i Малевич зiграе. Устане з труни i зiграе, – докинув песимiст Макар.

– Вони жалюгiднi й нiкчемнi, – пiдвела риску Люба. – Я нiколи не буду так жити. Нiколи! Це смiшно.

За два мiсяцi стало не до смiху. Люба повернулася з «Царського села» роздратованою i приголомшеною. Показала Макару i Гоцику поколотi пальцi: хазяйка спецiально розкидала пiд меблями голки. Якщо голка лишиться, значить, Люба у цьому мiсцi пiдлогу не мила.

– Я ii на шматки порву! – визвiрився Гоцик, а Макар уже пiдхопився громити жирних.

– Нi, братчики… Не треба, – безпорадно.

Так Макар iз Гоциком дiзналися, що у веселоi азартноi Люби теж бувають похмурi днi.

– Плюнь на них, – порадив Гоцик.

Вона раптом усмiхнулася.

– Гей, голото! Не вистачало, щоб ми через жирних депресували. Будьте ви людьми, зварiть Любi кави, бо у Люби пальчики болять! Коли ми станемо багатими, жирних не буде. Тiльки розумнi. Повiрте менi.

– Маеш аргументи? – спитав Макар.

– Звичайно, – на повному серйозi. – Ідеологiю споживання винищать закони фiзики. Жирнi просто луснуть. Залишаться тiльки розумнi.

Розбурхалися. Пiвночi просидiли в тiснiй кухоньцi. Шкода, що осiнь з веранди вигнала. На верандi до ранку мрiяли б. Обпiкали губи гарячою кавою, серця – гарячими думками. Пiд ранок позасинали на килимку.

За день Люба знову зiбралася у своi найми. Макар i Гоцик не повiрили: невже?! Спочатку вiдмовляли, потiм намiрилися з Любою йти, а винахiдливий Гоцик навiть запропонував своi шкiрянi рукавички – про всяк випадок. Люба посмiялася: не треба, i без рукавичок впораеться. І тодi Макар вирiшив використати останнiй аргумент.

– Не ходи, бо скурвишся, – сказав. – Звикнеш до того, що тебе можна принижувати. Ти задля цього у столицю припхалася? Чи, може, просто придурюешся, що зневажаеш жирних?

Люба вже сумку з робочим одягом склала. Зупинилася. Рудi кучерi на потилицi закрутила.

– Мене столиця не скурвить. Я до Киева iхала, у вагонi всю нiч не спала, сама собi поклялася: що не по менi – то не для мене.

– І пiдеш?! – не повiрив Макар. – Гордiсть у жменю i пiдеш?!

– Вже пiшла! Не сумуйте, голото! – вискочила на веранду. На годинник у мобiльному глянула: запiзнюеться. І – бiгом.

За десять хвилин до четвертоi – на мiсцi. Привiталася до консьержа. З усмiшкою. Той аж у вiконце визирнув – от дурна, спину гне як проклята, ще й радiе.

Три рази натиснула на кнопку дзвiнка, що було виключним привiлеем стилiста.

– Ой! Вибачайте! – роздратованiй хазяйцi з посмiшкою.

За пилосмок вхопилася. По вiтальнi. Бiля крiсла присiла, з десяток голок у нього встромила i далi – нiби нiчого не сталося.

– Ти добре прибирай, руда. – Хазяйка зайшла до вiтальнi. – На твое мiсце сотня охочих!

Люба всмiхаеться i головою кивае, мовляв, чую, чую… Хазяйка здивовано на дiвчину глянула – якась не така, як завжди. Треба буде ще голок накидати, аби цiнувала… Подумки похвалила себе за винахiдливiсть i… впала стокiлограмовим тiлом у крiсло.

– А-а-а-а-а… – як рiзана.

Консьерж почув. За серце вхопився. Кого рiжуть? Такий благополучний будинок.

– А-а-а-а-а…

Люба кинула пилосмок посеред вiтальнi.

– І тiльки спробуйте поскаржитися. Тодi вашi фотки з Токо Моно по всiх газетах розiшлю! – збрехала безжально жорстоко.

– А-а-а-а…

– Ага! – сказала Люба i пiшла до дверей. Вiдчинила – перед нею консьерж переляканий. Усмiхнулася. – «Швидку» викличте. Хазяйцi зле.

– А сама? – простукотiв зубами консьерж.

– Звiльнилася врештi…

За п’ять хвилин напруженi лiкарi «швидкоi» ховали посмiшки в куточках губ, клали боком товсту панi на носилки, кидали обережнi зацiкавленi погляди на предмети розкiшного iнтер’еру.

У приватнiй клiнiцi скористалися випадком i за вилучення кожноi голки нарахували, як за окрему операцiю. При цьому вiдшукали слушну аргументацiю про унiкальнiсть випадку i, на вiдмiну вiд лiкарiв «швидкоi», зумiли втриматися вiд реготу. Кiнець кiнцем, на те е ординаторська.

Надвечiр у окрему па

ату приватноi клiнiки, бiльше схожу на люкс п’ятизiркового готелю, обережно увiйшов поважний чоловiк панi. І хоч лiкарi намагалися пiдготувати його до екзотичного вигляду дружини, видовище перевершило iхнi обережнi натяки: панi лежала на боку, блищала голим задом, розфарбованим коричневими йодними цятками, i глухо стогнала. Поряд стовбичила вимуштрувана медсестра, щохвилини змащувала цятки свiжим йодом. Чоловiк не втримався, розреготався.

– Що сталося?

– Пiшов ти пiд три чорти! – процiдила панi.

…Так Люба втратила перший пiдробiток i здобула перший конкретний досвiд спiлкування з жирними. Про одне шкодувала – як Гiзелi в очi дивитися. Та якось в академii Гiзела сама зазвала Любу в кав’ярню, вручила конверт.

– Що це? – Люба обережно розгорнула конверт, дiстала сто п’ятдесят баксiв.

– Мама передала. За останнiй робочий день тобi не заплатили. Плюс подвiйна компенсацiя за наглу втрату роботи, – насупилася. – Але нiчим бiльше допомогти не можу.

Люба знiтилася.

– Гiзелко… Ну не сердься. Так вийшло… Я не змогла там бiльше працювати…

– Мама так i знала. Вона… хотiла твоiх роботодавцiв красиво здихатися. Щоб перейшли до iншоi агенцii. Та вони… дуже впливовi. Просто так iм вiдмовити – нереально. – Зiтхнула. – Тепер – усе клас. Ти зробила неможливе – вони перекинулися на iншу контору з добору прислуги.

Люба згадала вираз обличчя хазяйки у нашпигованому голками крiслi, усмiхнулася, торкнулася тонкими поколотими пальцями гарячоi чашки.

– Гiзелко… Передай мамi – я дiстала неймовiрне моральне задоволення… вiд роботи.

Може, перукарка Лiда i сама курила «Прилуки», любила команданте Гевару, свiтле пиво i киiвське «Динамо»? Може, так само ненавидiла метросексуалiв, хоч i чепурила iх щодня у своiй перукарнi? А як iнакше пояснити, що звела докупи трьох людей з однаковими смаками, уподобаннями i поглядами на життя? Коли за два мiсяцi Лiда прийшла до квартирантiв за черговою порцiею грошей, iз потаемним розчаруванням констатуючи, що це – кiнець ii афери з потрiйною платнею за куток на Костянтинiвськiй i зараз студенти врештi скажуть iй усе, що про неi думають, трiйця без зволiкань заплатила наперед, а велетень Гоцик тiльки й попросив подушку i ковдру.

– Сьогоднi ж! – зрадiла Лiда. Перерахувала грошi – нi, не менше! І студенти сяють як мiдяки. Може, шведську сiмейку зорганiзували?

За достовiрною iнформацiею звернулася до Рози Сигiзмундiвни.

– Як же ви всi менi… – почала було старенька, але Лiда так виразно зиркнула на неi, що бабця перейшла до дiла: – Добрi дiти. Люба мене смаженою картоплею пригощае. І морозивом. Ночами – як мишi. Мабуть, сплять, якщо вдома бувають. А розумнi… Поки тепло було, всядуться на верандi з цигарками та кавою… І про полiтику, i про життя, i про макарони iз сиром…

– Макарони? – пiдозрiло знiтилася Лiда.

– І про любов! – додала старенька зi значенням.

Розмови про любов почалися з того, що Люба довго смiялася, коли Макар iз Гоциком повiдали iй про клятву ночувати у скверику, якщо хтось приведе на Костянтинiвську дiвчину i замкнеться зсередини.

– А замкнулася ти, Любо! – сказав Гоцик. – Сама iз собою…

– Ах ви ж збоченцi ненормальнi! – Люба скiк Гоцику на спину, руками шию обхопила. – Задушу обох i буду тут сама розкошувати!

– Ми до того, що ти теж можеш… – пояснив Макар. – А ми у сквер…

– Нi! У скверi холодно, – зметикував Гоцик. – Зима на носi. У метро можемо…

Люба Гоцикову шию вiдпустила.

– Та нi. Не треба… У мене з цим не все так просто…

– Нетрадицiйнi уподобання?

– Дурнi ви! – засмiялася. – Я – Любов… Мене без любовi – немае… Нащо менi голий секс, коли мене там не буде… До того ж у мене грандiознi плани на найближчi кiлька рокiв. І нiякi голки мене не зупинять. Не хочу розпорошувати сили: спочатку навчання, кар’ера, а потiм – любов…

– Нормальний хiд, – погодився Макар. – Пацани люблять незалежних. З досвiдом.

– Життевим? – не зрозумiла Люба.

– Сексуальним. Для нормального хлопця цнота – ознака провiнцiйноi забитостi. От, примiром, я таких остерiгаюся. Раптом перелякаеться чи викине щось дурне – почне плакати чи, навпаки, здурiе од радостi.

Люба якось дивно на Макара глянула, знiтилася. Заходилася прибирати речi – i книжки iй не на мiсцi, i чашки по всiй кiмнатi розкиданi. Гоцик зiтхнув, взявся допомагати. За одну чашку вдвох вчепилися.

– Любо… – раптом Гоцик iй. – Ну… Ти ж не хочеш сказати, що… незаймана?

Люба видрала чашку з Гоцикових рук, бровки насупила.

– Ви розумiете… Розумiете… – розхвилювалася, з надривом. – Розплакатися чи, навпаки, лiтати од радостi можна лише вiд любовi, а не вiд сексу.

– Складно, а тому – неприродно, – завважив фiлолог Гоцик.

– Про всяк випадок знай, ми на сквер «пiдписуемося», – додав механiк Макар.

– На метро, – уточнив Гоцик. – У скверi лавки снiгом позамiтало.

Тiеi зими нещадно мело. Найперше – вимело геть усi грошi з кишень трiйцi. Люба заклала у ломбард ноутбук, збила ноги у пошуках новоi роботи, яка залишала б час i на навчання. Макар у гуртожитку так зав

ято перевiряв ступiнь сексуальноi розкутостi однокурсниць, що одного разу джинси i кросiвки знайшов, а гаманець – нi. А Гоцик програвся. Спустив на iгрових автоматах усе, що мама-заробiтчанка з Португалii надiслала.

– Бо дурний! – сам собi поставив дiагноз i першим знайшов вихiд: – Час полiтикiв потрусити.

У розвiдку сам пiшов. Студенти-найманцi уперемiж iз пенсiонерами- найманцями мерзли на гарячих точках столицi – бiля Кабмiну, Верховноi Ради й у партiйних наметах по всьому мiсту. Гоцик покрутився серед синiх вiд морозу носiв, знамен i агiтацiйноi лiтератури, вициганив порозмахувати партiйним прапорцем, закрiпленим на довгому китайському вудлищi, отримав за те п’ятдесят гривень i повернувся на Костянтинiвську вкрай розчарованим.

– Тi, що мерзнуть, найменше заробляють, – бiдкався. – А до тих, хто ними керуе, фiг доберешся.

– Наймися роздавати рекламнi листiвки у метро, – запропонував Макар.

Гоцик зиркнув на нього обурено.

– Я схожий на лузера?

Забрав у Макара вовняну шапку, у Люби – довгого смугастого шарфа i знову попхався одноосiбно полiтику штурмувати.

Найближче скупчення партiйних наметiв – на Контрактовiй площi. Гоцик був посунув до синьо-бiлого, бо ще здалеку унюхав запах мiцноi кави, якою грiлися двiйко хлопцiв, та раптом побачив бiля вкритого снiгом бiлого намету енергiйну тiтку рокiв сорока з подвiйним пiдборiддям i у норковiй шубi. Тiтка одночасно розмовляла по мобiльному, жестом шикувала кiлькох студентiв, що тупцювали поруч, а ногою ще й пiдсовувала ближче до намету стос агiтацiйних листiвок з намальованим кулаком. Гоцик побачив кулак на листiвцi, згадав команданте Гевару i пiшов на бiлий намет.

Тiтка саме закiнчила базiкати по мобiльному, доштовхала до намету листiвки, вiдiслала кудись студентiв i дiстала з сумки пачку сигарет. Гоцик клацнув дешевою запальничкою перед тiтчиним носом i сказав:

– Якщо ви у цiй партii, я теж туди хочу. Запишiть…

Тiтка пропустила повз вуха грубi лестощi, зате оцiнила привабливу кремезну фiгуру i майже фiзично вiдчутну харизму потенцiйного однопартiйця. Розправила плечi. Задерла голову догори – друге пiдборiддя щезло – i кокетливо посмiхнулася Гоциковi.

Тiеi ночi Гоцик на Костянтинiвську не повернувся. Макар i Люба до ранку набирали номер його мобiльного.

– «Абонент поза зоною… поза зоною»…

– Може, пiдемо пошукаемо? – запропонувала Люба, коли по Костянтинiвськiй проiхав перший трамвай.

– Сам пiду, – Макар iй. Прикрив бiляве волосся бейсболкою: вовняна шапка не повернулася разом iз Гоциком.

Тiльки й устиг, що на веранду вискочити. Гоц! А верандою Гоцик суне. Сяе. Важкi пакети руки вiдтягують.

– Їсти хочеш?

– Де тебе носило, придурку?! Ми всю нiч не спали. – Макар перш за все скористався тим, що у Гоцика були руки зайнятi. Шапку з його макiвки стягнув. Поверх бейсболки собi на голову натяг.

А Гоцик смiеться:

– Я теж всю нiч працював, як папа Карло. Пiшли, Макаре… Зараз будемо iсти, аж поки не луснемо.

На веранду Люба вискочила.

– Гоцику! – повисла йому на шиi.

А Гоцик знай смiеться:

– Чуете? Я у партiю вступив.

– У яку? – не здивувався Макар.

Гоцик плечима знизав.

– У партiю бабла… Першу партiю свого бабла майже всю розтринькав на хавку.

Того дня у вишi не пiшли. Розтрощили Гоциковi пакети з харчем просто на килимку посеред кiмнатки: ковбасу червоною iкрою заiдали, пивом запивали, чорний шоколад на потiм вiдклали.

На голодний шлунок – мрiяти б. А понаiдалися… Закурили.

– За нiч зробив полiтичну кар’еру, – вихвалявся Гоцик. – Розказую… Їi звати Марта. Прикольне iм’я. Подумки я назвав ii Мартазаврою.

– Чому? – спитала Люба.

– Ну… По-перше, стара та давня, як динозавр. По-друге… Розляглася на менi – ворухнутися не мiг. Ще й вимагала, аби я iй потилицю чухав. Уявляете? У неi такий сексуальний пунктик. Люди, я просто очманiв! Але це – нiчого. Менi з нею у концерти не ходити. І психiка у мене мiцна, як сто горiхiв, – витримаю. Секс – це природно. Правда? Тим бiльш з такими бонусами.

– Якими? – зацiкавився Макар.

– Мартазавра – помiчниця якогось крутого дядьки- парламентаря. Вiдповiдае за агiтацiю в Киевi. Учора до вечора допомагав iй грошi по точках розвозити. За це отримав… – Гоцик замовк, усмiхнувся. – Триста баксiв. Секс з Мартазаврою. І вкрав двiстi баксiв з мiшка.

– З якого мiшка? – не зрозумiла Люба.

– Грошi ж у мiшку були. Мiшок грошей. Уперше бачив… – Гоцик одним ковтком спорожнив пляшку пива. – Це не кiнець, друзi. Поки я Мартазавру маю, матиму й усе iнше. – Глянув на Макара з Любою. Плечима знизав. – Що? Мав закрiпити успiх. Конкуренти не сплять.

– Гоцику, це огидно, – скривилася Люба.

– Не огиднiше, нiж голодувати, – вiдрiзав Гоцик.

Та за три тижнi обов’язковий секс уперемiж iз полiтичними балачками так виснажив фiлолога, що вiн не придумав нiчого кращого, нiж заявити коханцi, що його полiтичнi уподобання бiльше не дозволяють йому сiяти свое сiм’я на ворожiй територii навiть за умов пристойного гонорару.

– У тебе е полiтичнi уподобання? – з

ивувався Макар, коли Гоцик повернувся на Костянтинiвську iз червоною од ляпасу щокою i з гордiстю заявив, що готовий знову позичити у Макара вовняну шапку, а у Люби шарф, щоби пошукати приробiток поза полiтикою.

– Мусив брехати, – потер щоку Гоцик.

– Людей без полiтичних уподобань не бувае, – докинула Люба, бо вивчала соцiологiю в Могилянцi i за слова вiдповiдала.

– Справдi? – засмутився Гоцик. – От бiда… – Запропонував: – Наша печера буде територiею без полiтики. Без географii. І без економiки.

– Вiн анархiст, суб’ективiст, екзистенцiалiст i взагалi – голота! – сказала Люба Макару, спостерiгаючи, як Гоцик моститься спати на килимi посеред кiмнатки.

– Здаеться, я його люблю, – Макар iй.

– Я теж, – погодилася Люба.

– Хоч обожнюйте! – кинув iм виснажений Мартазаврою Гоцик. – Але тут полiтики не буде. Ця дурна полiтика зiпсувала менi головну природну радiсть, крiм поiсти.

– Так виходить, що за радiсть треба боротися, – перебила Люба Гоцикове намагання заснути.

– А я не проти! – завiвся той. – Думаеш, лише ти приiхала до Киева, щоб вирватися з краiв, де сiре – не модна тенденцiя, а стиль життя? Нi, люди, я скнiти не збираюся. Отримаю диплом, знайду грошовиту роботу, заберу маму з Португалii i розводитиму коней. А що? Я люблю коней. І тее… брукiвку на Андрiiвському заприсяглися пiдрiвняти. Купа справ.

– Та ви що – слiпi? Чи геть дурнi?! – Макар аж почервонiв од прикрощiв. – Отямтеся. Нiчого нам тут не свiтить. Я закiнчу унiвер i поiду.

– Додому?

– З Украiни.

– А тут хто лишиться?

– Тi, кому на Украiну начхати, – Макар люто.

– А тобi не начхати? – Люба.

– Не начхати. Наша влада – одна величезна вонюча Мартазавра. Притисла нас своею масою i дрючить з ранку до ночi без передиху. А за те, що ми не хочемо, щоб нас дрючили, дрючить iз подвiйною завзятiстю. Я – проти. Я поiду. Якi можуть бути перспективи, якщо ти стоiш раком i пiдставляеш зад?

– Ми не пiдставляемо зад! – наiвно зауважила Люба, бо вивчала соцiологiю в Могилянцi за розумними книжками. Власний досвiд згадала. – Ми пiдкладаемо голки пiд iхнi зади.

– Любо, Любо… – зiтхнув Макар. – Дитя мрiй… Думаеш, твоя колишня хазяйка пiсля голкотерапii подобрiшала? – Замовк. – Знаеш, хто проклинае тебе зараз найсильнiше? Нова служниця.

Люба замислилася. Вмостилася на килимi поруч iз Гоциком.

– Ну, щось же треба робити… Ми ж для чогось народилися саме на цiй землi.

Макар всмiхнувся. Вмостився на килимi поруч iз Гоциком з iншого боку.

– Гоцик уже поборовся…

Гоцик зiтхнув:

– Аби менi терпiння… І не таке старе тiло пiд боком. Люди, кажуть, за одну виборчу кампанiю на «ферарi» заробляли.

– У якiй партii? – спитала Люба.

– У будь-якiй… – вiдповiв Гоцик i накрився ковдрою з головою.

Люба всмiхнулася.

– А я вiрш написала.

– Про партiю? – не врубався Макар.

Люба – римою:

– Тонка гiлка без корiння не живе i не всихае,
Соловейко, птах веселий, наспiвавшись, вiдлiтае.
Розкажи менi, Всевишнiй, як живеться на чужинi?
Чи у веселощах радiе, а чи сумно там пташинi?
Бо як так легко летiти вiд зими, що на Вкраiнi,
То чи варто в теплiм лiтi смутком серце iй щемити?

Гоцик вiдкинув ковдру i нервово:

– Про що були цi вiршi? Нi, менi просто цiкаво! Як фiлологу- коневоду.

– Менi не подобаються «солов’i», якi люблять свою землю з безпечноi вiдстанi.

– Я можу з’iхати! – образився Макар. – Лишайтеся на пару, патрiоти.

Не жартував. Почервонiв. Пiдхопився з килима, заходився речi у рюкзак кидати. Гоцик зiтхнув – прощавай, сон. Пiдвiвся. Ухопив Макарiв рюкзак, смикнув до себе. Подивився Макаровi в очi – ти чого? Макар насупився.

Гоцик знову зiтхнув:

– Дурне дiло – патрiотiв шукати. Я вже пробував. У мене iнший принцип: я украiнець. Тобто – воля плюс секс i гарно попоiсти. Нормальна життева полiтика. – І Любi: – Чого завелася? Ми з тобою Макару диктувати не будемо. А може, я разом iз ним кудись подамся… І тебе прихопимо. Га?

– Маслоу, Любо! Чи у Могилянцi не вивчають теорiю Маслоу?! – Тепер уже Макар завiвся. – Фiзiологiчнi потреби, безпека, соцiальна приналежнiсть… А ще що? Згiдно з Маслоу, в кожноi людини п’ять базових життевих цiнностей! А я тобi нагадаю – повага з боку суспiльства i самореалiзацiя. Базовi! І де тут моя «база»?

– Я знаю досить багато випадкiв, коли люди пiсля навчання… – вона непевно.

– Любо, я механiк i то розумiю, – психанув Макар. – Є система, i е винятки. Системнi правила встановлюе держава. Винятки – це те, що вiдбуваеться всупереч правилам. Так? І що маемо? Молодим тут нiчого не свiтить – це система. Деякi досягають високих стандартiв – це виняток. Ти пропонуеш менi усе це полюбити?

– Давайте зробимо свою державу! – запропонував Гоцик.

– Тобi – до Рози Сигiзмундiвни! – смикнувся Макар.

Гоцик руками розвiв – з якоi це радостi?

– Тобi ж бiйцi з автоматами знадобляться, – Макар йому. – Перестрiляете вдвох усiх, хто буде проти вашоi держави. Одним патроном.

– Стиць! – розсмiявся Гоцик. – Я ж не з Розою державу створюю, а з тобою

i Любою, тварюко ти невдячна!

– У нас i так своя держава, – раптом тихо i проникливо сказала Люба. – Ну от чого ви такi песимiсти? Скоро весна. Весною легше дихаеться. Весна, як любов… Навiть жирнi добрiшають.

Макар видихнув i вiдвiв очi.

Навеснi Люба знайшла нову роботу.

– Могилянку кинула? – спитав Гоцик.

– Та нi. Мамi обiцяла, що за хату сама платитиму. Й одежинки треба якоiсь прикупити.

– Надягай моi джинси, – запропонував Макар.

– А коли ти працюватимеш, як з ранку до ночi знай трясешся – i те не встигаеш, i се ще не вивчила?.. – Гоцик iй.

– Вночi.

– Здурiла?

– Любо, ти ж не… – перелякався Макар. – Чуеш? Зупинись. Я забираю назад усi своi слова про правила i винятки… Ти вивчишся i станеш успiшним соцiологом. Я це вiдчуваю… На рiвнi пiдсвiдомостi… Ти – ще той виняток! Хрест на пузi! А хочеш… – Замовк. – Хочеш… Я пiду працювати. Ми з Гоциком разом пiдемо. – На Гоцика: – Чого мовчиш?

Той непевно мотнув головою. Люба усмiхнулася:

– У нiчному клубi прибиратиму. З шостоi до сьомоi ранку.

– Цiлком вписуеться у правила, – сумно завважив Макар Гоцику о пiв на шосту ранку, коли за Любою зачинилися дверi.

– Що ти все скиглиш, мать твою… – штовхонув його Гоцик i повернувся до Макара спиною. – Дай доспати.

Уже за тиждень, коли Люба готувалася до залiку, просидiла до ранку i на роботу не встигала, пiдмiтати нiчний клуб замiсть неi пiшов Макар. А потiм – Гоцик. Ну не втрачати ж Любi роботу через тi залiки? Годинку пiдлогу помиеш – i рушай додому з грошима i пакетом недоiдкiв.

Життя на Костянтинiвськiй уперше пiсля Мартазаври знов стало ситнiшим. Гоцик навiть став подумувати про те, аби вкотре випробувати долю на iгрових автоматах, Макар пiсля бурхливих сексуальних оргiй у гуртожитку подарував дiвчатам пляшку «Мартiнi», а Люба купила класнi джинси.

Одного весняного ранку, коли бруньки на деревах набубнявiли, як губи пiсля поцiлункiв, i розкрилися, як губи для чергового поцiлунку, Люба повернулася з клубу додому, стала над килимом, на якому рядком спали Гоцик iз Макаром, i розсмiялася:

– Гей, голото, братчики… Чуете? – молола. – Макарчику! Гоцику, слоняро! Та прокидайтеся, вар’яти падлючi!

– Любо, ти мене плутаеш! – пробуркав iз килиму фiлолог Гоцик. – Як ми голота, то в тебе крильця за спиною, а як братчики – тобi зле. Навiщо ти – усе докупи? Так зрозумiло було…

– Вона закохалася, – навмання поставив дiагноз Макар.

Люба розкинула руки i впала на килим – просто на Гоцика з Макаром.

– Я закохалась! – кричала i цiлувала хлопцiв у неголенi щоки. – Макаре! Гоцику! Голото, чуете? Я закохалась…

– То нам у сквер забиратися чи як? – Гоцик спросоння.

– Так, – сумно погодився Макар. – У скверi вже тепло.

– Не треба у сквер. У нього е все, та це не головне. Вiн найкращий.

– Ого! Та вiн крутий! – Макар.

– Вiн старий! – Гоцик.

– З’iдеш? – Макар Любi – у вiчi.

– З вами буду. Поки що…

Макар вибрався з лежбища на килимi, почвалав на кухню.

– І куди ти? Куди? – лунав за спиною Любин голос. – А радiти? Треба радiти…

– Я радiю, – сумно вiдказав Макар з кухнi.

…З того весняного ранку в двадцятисемиметровому космосi на Костянтинiвськiй оселилася осiнь. Зiстарила й без того давнi стiни, закоптила чайник у кухнi, як сухе листя, розкидала по килиму Макаровi та Гоциковi речi, а тим – однаково. Чого прибиратися, як Люба рано-вранцi з дому вилiтае i тiльки пiзно ввечерi повертаеться? Смiеться, щебече щось щасливе й дурне, вкладаеться на диванi i засинае iз замрiяною посмiшкою на вустах. Де бувае, що робить? Анi пари з вуст. Знай всмiхаеться. Добре, що не плаче.

Гоцик i не торкнувся б вiника, та Макаровi врештi набридло переступати через Гоциковi кросiвки посеред кiмнатки, тож одного разу вiн заходився прибирати. Зiбрав пилюку, порозкидав речi по кутах, рюкзак свiй почистив, а коли витрушував з кишеньок крихти тютюну, на пiдлогу випала рожева пiгулка екстазi. Макар пам’ятав, як вони напилися у гуртожитку, а одногрупнику Вiтьку Дрозду здалося замало. Зателефонував комусь, i за п’ятнадцять хвилин компанiя хапала з пластянки рожевi пiгулки, щоб уже божеволiти до вереску, без тями й обмежень. Макар тодi вихопив одну i сховав у рюкзак. Без тями – це не про Макара.

Гоцик повернувся на Костянтинiвську якраз тодi, коли Макар майже закiнчив прибирати. Здивувався.

– Можу вiдчинити вiкно i провiтрити кiмнату, – запропонував допомогу.

– Пiшов ти! – навiть не образився Макар.

– Думаю, сьогоднi Люба повернеться рано, – припустив Гоцик.

– З чого б це? За мiсяць кохання не закiнчуеться… Тiльки починаеться.

Того дня Люба дiйсно повернулася рано, насмажила картоплi й цiлий вечiр вiдбивалася вiд запитань Макара i Гоцика.

– Як можна розповiсти про любов? – смiялася. – От я кажу – ми йдемо вулицею… І що? Як пояснити, що можна просто йти вулицею чи загубитися серед натовпу, говорити про щось незначне i неважливе чи взагалi мовчати i знати – навкруги нiкого! Нi вулицi, нi дерев, нi людей. Тiльки ми. І це вiдчуття не порушить нiщо – нi галас

нi шелест листя, нi сигнали автiвок.

– Складно, а тому неприродно, – насупився Гоцик.

– Давайте спати, голото! – обiйняла його. – Диван мiй.

Уранцi Макар i Гоцик прокинулися одночасно. Глянули на диван: спить Люба – рудi кучерi на подушцi, усмiшка на вустах. Гоцик тихесенько вкинув у сумку залiкову книжку i конспекти – о дев’ятiй iспит, а до унiверу ще треба доiхати. Макар проводив його жестом пiдтримки – кулак догори: тримайся, Гоцику! – обережно пробрався в кухню. Надто довго товкся – стару заварку вилив, хоч нiколи чай зранку не пив. Кинув, полiз каву шукати. Потiм чогось знову до заварника. Укинув каву. Матюкнувся. Вимив заварник вiд кави. Схопив «Прилуки»… Фiльтром у зуби. Та що за фiгня?! Чого метушиться? Може, тому що Люба спить, а зазвичай прокидаеться ранiше за них i летить назустрiч своему коханню…

– А менi однаково, – сам собi пошепки. Запалив.

– Гей, голото. Ти чого?

Обернувся. На порозi Люба стоiть.

– Не поспiшаеш… сьогоднi? – Макар iй.

– Нi…

Макар напружився. Дивно. Що це з нею? І голос такий… збентежений. Знову до заварника потягся. Люба у кухнi бiля вiкна вмостилася, на зелену вишню дивиться.

– Саню…. Я зараз… – Голос затремтiв. Макар кинув клятий заварник, чогось застиг на мiсцi й не дивиться на Любу. – Санечко… Я зараз скажу тобi дуже дивнi слова, але ти…

Макар злякався. І здивувався, бо той нелогiчний переляк застигав його у геть незрозумiлих ситуацiях, коли б, здавалося, боятися нема чого. Пригадав, як вперше побачив Любу на порозi iхнього космосу на Костянтинiвськiй. Тодi теж – серце у п’яти. І з якоi радостi?

– Сань… ти мене чуеш?

Макар кивнув. Люба обернулася до нього.

– Поможи менi, – надто швидко. Наче милостиню просить.

Макар злякався ще бiльше.

– Звичайно, Любо. Якi питання.

Люба раптом пiдхопилася, вхопила Макара за руку, потягла до кiмнатки.

– Та кинь той заварник!

– А допомагати в чому? – розгубився Макар. Став посеред кiмнати. Люба закусила губку i прошепотiла:

– Я… Менi потрiбен сексуальний досвiд…

– Що? – У Макара волосся дибки. – Любо… Ти себе чуеш?

Дiвчина вхопилася за руде волосся, обмотала навколо шиi. По кiмнатцi заходила. На пiдлозi – подушка. Вона ii ногою – геть.

– Гей! Любо! Що з тобою? – Макар iй.

Зупинилася. В очi йому.

– Я люблю… Я жити без нього не хочу. Розумiеш?

– Ну, нормально…

– Я не хочу, щоб вiн знав, що я… незаймана. Розумiеш? Я боюся… Боюся, що налякаю його. Чи сама налякаюся. Оцi вашi слова… про провiнцiйну забитiсть… Я ж не знаю, як воно… Ти би… мiг…

У Макара перед очима попливло.

– Нi, нi, – замотав головою. – Ти здурiла. Ти дурна, Любо! Дурна i не лiкуешся.

– Санечко… – руки простягнула. Макар вiдсахнувся i вискочив у кухню. За заварник ухопився, кави накидав, на вогонь. Хай хоч щось звариться. Цигарку з пачки дiстае, а пальцi тремтять.

…На плитi википала кава, чорною рiкою лилася з заварника на вогонь, шипiла, лопалася великими чорними бульками, випаровувалася. Тiльки коли вона остаточно загасила полум’я i кухня заповнилася запахом газу i перегорiлого кавового зерна, Макар отямився, вимкнув плиту i врештi почув з кiмнати тихi схлипи. Опустив голову. Застиг бiля вiкна.

– Ну дурна… Ну дурна… – спустошено.

Чогось знову згадав той жовтневий ранок, коли рудоволоса Люба вийшла на веранду i посмiхнулася, побачивши його з Гоциком. Як вiн мляво махнув iй рукою, мовляв, привiт. Як не спав на старому килимку, прислухався до рiвного Любиного дихання, що йшло вiд дивана. А ворухнутися не смiв, бо Гоцик обов’язково прокинувся б чи просто штовхонув би Макара пiд бiк, мовляв, спи вже, не рипайся. А так хотiлося обернутися, глянути на сплячу дiвчину, побачити трохи розтуленi вуста, рудi коси на бiлiй подушцi. У такi хвилини Макар заплющував очi й уявляв собi сплячу Любу.

– Ну дурна, – прошепотiв.

У двадцятисемиметровому космосi на Костянтинiвськiй утворилася чорна дiра. Мов кава на плиту пролилася i застигла у коридорчику, роз’еднала невидимою безоднею навпiл. У кiмнатцi плакала Люба. Макар безпорадно товкся по кухнi. Нi. Із ким завгодно. Навiть з Розою Сигiзмундiвною. Тiльки не з Любою.

Закурив. Не йде. Викинув. «Тiльки не з Любою» – у скронi. Скiльки часу билося – звiдки взнати. І тiльки коли пальцi припекла чергова цигарка, Макар раптом зрозумiв, що не чуе Любиних схлипiв. Нiмо у кiмнатцi.

Макар видихнув, пiшов безоднею коридорчика.

– Любо?..

Дiвчина скрутилася на килимку посеред кiмнати. Як покинуте кошеня. Дивилася на хороброго Гевару на стiнi, усе притискала колiна до грудей.

– Любо… – Макар став на порозi, очi вiдвiв. – Ну… Я не можу.

Вона – анi пари з вуст. Ото наче прибило дiвку камiнням до землi, наче лежить i вже не пiднiметься нiколи. Макар брови звiв, задумався. Обережно по кiмнатцi два кроки до свого рюкзака. У кишеньках пошарудiв, дiстав пласку рожеву пiгулку.

– Ну… Добре. Давай. Ось екстазi… Проковтни… Нелогiчна радiсть i енергiя дii забезпеченi. Упiймаеш кайф i… по- швидкому…

– Нi, нi… – головою захитала, а очей вiд Г

вари не вiдвела. – Що ти? Нi…

– Ну… Добре… Я зараз… Ти… зачекай. Добре?

Вона вiд Гевари на Макара – ти тепер мiй герой? Видихнув i побiг геть. Купив пляшку горiлки в гастрономi, пару презервативiв на касi. Подумав i купив ще якийсь «опохмелiн». Касирка глянула на товар, не втрималася, iронiчно пхикнула:

– Краще купи iй шоколадку!

Макар презирливо скривився – тобi яке дiло?! Ухопив пляшку, засунув презервативи з «опохмелiном» у кишеню i побiг на Костянтинiвську.

Люба сидiла на килимку, напружено спостерiгала за Макаром. Макар принiс з кухнi двi склянки, поставив на килим поряд iз пляшкою горiлки i сказав:

– Нап’емося. Щоби потiм нiчого не пам’ятати…

– ?..

– Перевiрено, – Макар непевно.

Кивнула. Макар видихнув i взявся за пляшку. Люба ще тягнулася рукою до повноi склянки, а Макар вже заковтнув порцiю i наливав собi вдруге.

Не розмовляли. Люба випила склянку, мотнула головою – ого! Бiльше не зможу! Макар iй жестом – спокiйно, все буде добре. Собi – втрете. Хитнувся. Люба на нього з подивом – та ти що? Вiн третю за комiр. Видихнув. На спорожнiлу пляшку зиркнув – трохи лишилося. Хотiв учетверте прикластися, очi пiдвiв. Люба сидiла на килимку i непевними рухами стягувала через голову футболку…. Макар задихнувся, опустив голову – перед очима килимок рiзнобарв’ям мерехтить. Заплющив очi. «Дiдько, що я кою?» – подумав. Впав на килим i поплазував до Люби.

Безсонними ночами, хоронячи мрii мiж густим хропiнням Гоцика i рiвним диханням Люби, Макар тисячi разiв малював собi нездiйсненне – як одного разу Люба гляне на нього не так, як завжди, зашарiеться, ховатиме очi, та не знайде притулку, геть розгубиться вiд того, знову подивиться на нього, нiби вперше побачила, i вiн прочитае у ii очах без слiв – слова не потрiбнi – жадання i… любов. Буде весна. За будь-яких прогнозiв – заметiль, спека, нуднi дощi – буде весна. Свiже листя i сонце. Вiдчинене вiкно. Бiля нього з’юрмляться звуки i запахи – сигнали машин у заторах, говiр людей, чаднi гази вперемiж iз запахом свiжоi кави i вiденськоi здоби, знайомий голос старенького газетяра: «Свiжа преса» – i пташиний гамiр. Буде весна, i вiн, Саня Макаров, навчений однокурсницями бути одночасно нахабним i нiжним, перш за все торкнеться губами Любиноi нiжки, по нiй – вище, бiлу спiдницю геть, кров заколотиться у скронях, i вiн забуде все, чого навчили вправнi однокурсницi. Тiльки любов шепотiтиме у серцi.

Макар розплющив очi, побачив бiлу Любину нiжку – перелякався, протверезiв, та шалена жага загасила останню свiчку мрiй i здорового глузду, кинула Макара на тремтяче дiвоче тiло, а у головi раптом промайнула дурна недоречна думка: «Я буду таким, щоби вона цього нiколи не забула. Щоби захотiла повернутися до мене. Потiм…»

– Благаю, швидше… – почув Любин шепiт. Замотиляв головою – авжеж… Поспiхом, поспiхом.

Забутi презервативи так i лишилися у кишенi Макарових брюк.

За розчиненим вiкном двадцятисемиметрового космосу на Костянтинiвськiй буяла весна. Не вимрiяна, нереальна, ефемерна – справжня, з сонцем, зеленим листям, смiхом, короткими спiдницями, автомобiльними заторами i запахом свiжоi вiденськоi здоби, та ще нiколи у життi Макару не було так огидно i гiрко. Вiн стояв у кухнi бiля обгорiлого заварника, намагався пригадати усе, що сталося лише мить тому, але, як не силився, нiчого, крiм раптового Любиного зойку i власних слiз, що попри логiку враз залили очi, згадати не мiг.

Вона тремтiла?.. Так. Здаеться, тремтiла i ховала очi. Вiн намагався бути нiжним i обережним, хоч вiд горiлки i вiдчайдушного бажання, здаеться, це не дуже й вийшло. Потiм вiн сiв на килимку. Хотiв виправдатися, сказати щось на кшталт «Тут немае правил, Любо. Просто будь собою, i все вийде», але Люба раптом скрутилася, як кошеня, i вiн зрозумiв – треба йти геть, бо якщо вона зараз гляне йому в очi – оце i буде повний гаплик. Пiдвiвся непевно, смикнув до себе одежину, заховався у кухнi. За п’ять хвилин грюкнули вхiднi дверi. Пiшла? Макар обережно зазирнув до кiмнатки – нiкого. Тiльки недопита пляшка горiлки на килимку.

– Де Люба? – спитав Гоцик, коли пiсля iспиту повернувся на Костянтинiвську i застав п’яного у мотлох Макара, що допивав другу пляшку горiлки.

Макар знизав плечима i впав на килимок.

– Так тобi й треба, свиня ти! – сказав Гоцик. – За те, що без мене напився.

Вiдiбрав у Макара недопиту пляшку, розлiгся на килимку поруч iз Макаром.

– А що святкував?

– Я – покидьок. – Язик у Макара ледь совався, але Гоцик розiбрав.

– А я про що… – погодився i видудлив залишки горiлки.

До вечора протверезiли, попхалися на футбол, пiсля програшу «Динамо» наздогнали гнiвний хмiль пивом, зголоднiли як звiри.

– Пiшли додому, – запропонував Гоцик. – Може, Люба щось наварила.

Макар вiдвiв очi, знизав плечима – пiшли.

Того дня Люба не повернулася. І наступного…

За тиждень про те, що Люба не покинула космосу на Костянтинiвськiй, свiдчили лише ii речi, акуратно складенi на двох полицях шафи. Макар iз Гоциком матюкалися крiзь зуби, але при

ирати по черзi клуб не перестали. І все брехали адмiнiстраторовi клубу, що у Люби сесiя.

За два тижнi на календарi зачервонiло лiто. Хлопцi й не помiтили. На душi – зима. Як з’явилася – ледь не вбили.

– Чи ти дурна? – кричав Гоцик. Од лютi – щелепи ходором.

– Не треба…

– Де тебе носило? А зателефонувати?.. Менi чи Макару?.. Кеби не вистачило? А якби…

– Досить, голото… Я вiдсилала СМСки…

– Чи ти дурна? Чи тобi на нас… – аж замахнувся.

Плюнув, дверима грюкнув – на веранду. Вискочив, наче повiтря з двадцятисемиметрового космосу висмоктав. Тiльки й лишилися у кiмнатцi – Люба, мов гiрка сльоза, i Макар очi ховае. Серце зупиняеться, дихати неможливо, а йому би очi пiдвести та на Любу глянути. Не зумiв. Голову опустив.

– Телефон вимкнула… На роботу не ходила…

– Ви i там були? – чуе.

Наважився. На Любу – хмари важкi перед очима.

– Де ми тiльки не були…

Губку закусила, очi нiби й не слiпi, а збоку глянеш – невидюща. Колiна пiдiгнулися. На килимок сiла, колiна до грудей.

– Сань… Знаеш, навкруги стiльки людей…

Макар для годиться кивнув, мовляв, звичайно, помiчаю… Люди навкруги.

Задки, задки… На веранду вискочив. Гоцик курив.

– Кидай i пiшли до неi, – сказав. – Щось у тiй головi перемкнулося.

Були часи. Були… Втрьох у кухнi одночасно iли, пили, навчалися, спiвали-танцювали. Люба бiля плити у навушниках – па-па-па… Гоцик з чашкою чаю iй у такт – па-чiкi-тiкi-па! Макар з ноутбуком бiля вiкна бутерброд шматуе, ноги простягнув аж до плити. І – нiчого! Мiсця ще – досхочу. А нинi мов колючки у повiтрi. Тiсно. Так-сяк стiльцi до столу поприсували, повсiдалися, колiнками одне одного штовхають. Тiсно. Пиво вiдкоркували. Не допомогло.

– Ну, досить! Не дратуйтеся, голото! – Люба руде волосся навколо шиi обкрутила, всмiхатися намагаеться, а воно iй зараз…

– Залишишся чи за шмотками? – спитав Гоцик.

– З вами буду. Поки що… – непевно. Очi – додолу.

Макар проковтнув хвилювання.

– А що твое кохання? Скiнчилося?

– Нi! – завелася. – Так багато стало думок. Чуете? От свобода… Як же нам потрiбна свобода! Щоби нi пiд кого не пiдлаштовуватися. Ну, з Гоциком – усе зрозумiло. Його жоднi кайдани, майдани, правила й обмеження не втримають. Гоцик сам собi – свобода. А ти, Макаре… Ти вiдшукаеш правила, якi тебе задовольнять, i там…

– А чому про нас? – не зрозумiв Макар.

– Тому що я думала, думала… Ясне ж слово – свобода… А кожен у нього – свiй змiст, i це ж – плутанина… І у чому мiй змiст? Моя свобода?

– Зрозумiла? – зацiкавився багатозмiстовнiстю слова фiлолог Гоцик.

Кивае.

– Моя свобода – дивна. Не хоче чужих кайданiв. Власнi собi викувала.

– Теж новина… – похмуро хмикнув Макар.

Не затрималася. Макар iз Гоциком мовчки спостерiгали, як без сорому роздяглася, побiгла у крихiтну душову, хвилин зо п’ять поплескалася, вискочила у рушнику, вiдшукала бiлу спiдницю, вскочила у неi, наверх – футболку. До дверей.

– Скоро повернуся.

– Сьогоднi? – Макар iй услiд.

Зупинилася у дверях. Пiшла в кухню. На хлопцiв глянула, усмiхнулася. Кивнула – авжеж!

До кiмнатки побiгла.

– Щось шукаеш? – гукнув Гоцик з кухнi.

– Вже знайшла… – Око у бiк кухнi скосила – не йдуть? Обережно дiстала з кишеньки Макарового рюкзака пласку рожеву пiгулку, заковтнула без води, вискочила геть.

Гоцик зiтхнув, штовхнув порожню пляшку.

– Пиво скiнчилося…

Макар – наче чекав.

– Пiшли, пiшли… – пiдганяе Гоцика, а сам уже у кросiвки вскочив.

Костянтинiвська свiтилася лiхтарями, неоновими вивiсками й автомобiльними фарами. Поодинокi перехожi… Хоч i центр, а не людно. Макар iз Гоциком намiрилися до набережноi. Там великий «Фуршет», завжди е свiтле пиво… Аж попереду – бiла спiдниця. Зупинилися. Нiби термiново прикурити треба. Вдивляються.

Люба стояла на перехрестi та знай озиралася. Вийняла з кишенi мобiльний… А дзвонити – не дзвонить. Може, час дiзнаеться? Так i е. Глянула, сховала телефон у кишеню, поглядом по вулицi i засвiтилася – вiд рогу прямо на неi мчало розкiшне «мазератi». По гальмах! З «мазератi» вийшов красно неголений хлопець рокiв двадцяти з лишком, джинси порепанi, сорочина баксiв на п’ятсот тягне. До Люби. Обiйняв. По рудому волоссю долонею провiв. На вушко щось прошепотiв.

– Макаре, наша Люба злигалася з метросексуалом, – сказав Гоцик без добра.

– Класна тачка, – вiдповiв Макар. У очах вiсiмки з номера «мазератi» плигають, як суцiльна гнiтюча нескiнченнiсть.

Нiч без зiрок

Набережною в бiк Печерська мчало «мазератi». Люба усмiхалася на сидiннi поруч iз водiем, тим самим красно неголеним хлопцем рокiв двадцяти з лишком, i якби Макар iз Гоциком були зараз поруч, то нарахували б у хлопця принаймнi три, на iхнiй погляд, недолiки – по- перше, вiн був не просто вродливим, а вродливим по-нетутешньому, наче прилетiв з iншоi планети, по-друге, нелогiчно молодим, як на власника дорогоi тачки, по-трете – i це головне! – вiд хлопця пахло тiею самою туалетною водою вiд Каролiни Геррера, яка давно скiнчилася у Макара з Гоциком.

Люба мружила

очi вiд тисяч вогнiв, що мчали на «мазератi» i миттево зникали позаду.

– Максе… – розсмiялася. – Чому мчимо? Це ж наш час… Вiн пролiтае… Я навiть не встигаю…

– Батьки чекають, – вiдповiв Макс, не вiдриваючи вiд дороги погляду. – Мама, мабуть, приготувала свiй фiрмовий пирiг. Знаеш, чому вiн фiрмовий? – розсмiявся. – Вона просто не вмiе пекти нiчого, крiм яблучного пирога.

Вона вдихнула глибоко, очима навкруги нервово.

– Така нiч… А ми мчимо. Мчимо, та недвижнi. Сидимо i летимо вперед. Яка дурня! А ще я так хочу пити!

Макс на Любу крадькома.

– Дарма ти нервуешся. У мене чудовi батьки. Вони сподобаються тобi.

Попереду пiшохiдний мiст. Побачила, розсмiялася.

– Сподобаються? Певно. А з мосту можна побачити «Царське село». Зупиниш? Не можу сидiти. Так хочеться пити… Нап’юся води i стану вiдвертою. Нiч одкровень.

– Любо… Кинь хвилюватися. Ми недовго.

– Зупиниш на хвилинку?

Макс натиснув на гальма. «Мазератi» так рiзко зупинилося бiля пiшохiдного мосту, що двiйко однакових, мов близнюки, «деу» перелякано шарахнулися вбiк.

Макс обернувся до Люби, провiв пальцем по гарячiй щоцi.

– Господи, Любо! Ми ж дорослi люди, а ти хвилюешся, наче перед iспитом.

Розсмiялася. Затулила обличчя долонями. Вiдняла, облизала язиком сухi губи. Очi блищать.

– Пiшли на мiст. Побачимо дiм твоiх батькiв, i я розповiм одну iсторiю. Не можна вiдкладати.

З автiвки вискочила.

– Пiшли. Однiй не можна. Одна помру.

Побiгла до мосту.

– Любо! – гукнув Макс iз салону.

Не почула. Тiльки бiла спiдниця трiпотить.

Кiлька хвилин – як Всесвiт. Без кiнця i краю. Макс нiколи не розумiв: як це – без кiнця i краю? Батько намагався пояснювати популярно. Говорив: «Уяви собi, синку, паркан. Ти йдеш i йдеш, а вiн усе не кiнчаеться. Отак i Всесвiт…» – «На нескiнченний паркан дощок нiзащо не вистачить!» – пручався малий Максим. І питав: «А Всесвiт – з чого зроблений?» – «З… – замовкав батько, але тiльки на мить. – З дуже рiзних матерiй… Цього добра у Всесвiтi – через край!» – «Всесвiт зроблений iз Всесвiту?!» – жахався малий. А батько уже хвалився матерi: «Генiй!» І поночi не заглядав у простору дитячу кiмнату, де малий Максим великими вiд незрозумiлого жаху очима дивився крiзь вiкно просто у той незбагненний Всесвiт.

Кiлька хвилин – як безкiнечнiсть. Люба добiгла до середини мосту, припала до огорожi, вдивлялася у печерськi пагорби. Макс зiтхнув, вийшов з автiвки, закурив, пiшов до мосту – нiколи вiн не бачив Любу такою збудженою i схвильованою. Несподiвано поряд з автiвкою виник чудний дядько, говорив щось, а коли Макс озирнувся до мосту, то не повiрив очам – бiла спiдниця раптом сiпнулася, полетiла у воду i зникла без слiду. Жарти у нас тут такi! Жарти… «Максе, негайно iдь звiдти! Ти почув?!» Макс тис на газ, «мазератi» мчало геть вiд сумнiвних забав, i, тiльки коли вискочило аж бiля Лаври, хлопець отямився i рiзко натис на гальма.

Мобiльний вчасно.

– Рома? Я… Я нiчого не розумiю. Вона стояла на мостi, а потiм… я бачив тiльки бiлу спiдницю, що полетiла в рiчку. І все! На водi – жодноi хвилi. Наче у безодню.

– Припини. Мене iнше цiкавить. Поряд нiкого не було?

– Якийсь чоловiк… Приiхав до Киева у справах. Але… Це мiстика. Що вiдбуваеться? Я…

– Максе! Здаеться, тобi потрiбно алiбi. Повернися i знайди того чоловiка.

– Навiщо?

Макс кiлька хвилин слухав настанови, вiдрубав зв’язок, тремтячими руками повернув кермо – назад, до пiшохiдного мосту.

Круглий, як гарбуз, дядько з портфелем-дипломатом i вельветовою торбою прим’яв задом малу травицю пiд Володимирською гiркою бiля трамвайних рейок поряд iз пiшохiдним мостом. Газету розстелив, вмостився на останнi полiтичнi негаразди. З торби – сальця шмат, хлiб у руки.

– Чи поiсти?

Вiд набережноi до дядька – двiйко молодикiв у полотняних штанях. Босi, як волоцюжки, сорочки до пупа розстiбнутi, мiднi хрести на мотузках з ший звисають. І – знай озираються. Не iнакше як хочуть без свiдкiв iз дядьком розiбратися. Дядько напружився, сало у ротi зубами до соку стис. Руку до портфеля. За ручку вчепився, i наперед видно – не вагатиметься.

Босi хлопцi крокiв за десять вiд дядька зупинилися. Бiлявий дядька роздивляеться, аж шию скрутив. А другий – справжнiй велетень – вклонився до землi…

– Смачноi тобi вечерi, свiтла християнська душе!

– Дякую, – дядько обережно.

– Чи можна у тебе, свiтла християнська душе, спитати? – велетень далi.

– Питайте, тiльки навряд поможу, – дядько iм. – Я не тутешнiй. Якби не бiда, хiба у центр попхався б?

– Центр! – Свиря аж пiдскочив. Микишцi: – Чув, куме? Ми вже у центрi райських кущiв!

Микишка Свирю за рукав смик – мовчи! І знов до дядька з поклоном.

– Прости вже нас, свiтла душа врятована! Щойно прокинулися… Бозна-скiльки рокiв обiтницю вiдпрацьовували. У деревах. При коренi були. Як звiльнилися – зовсiм розгубилися. Часом, не знаеш, може, у центрi реестр який е? Для новоприбулих.

– Ач, хлопцi, чого захотiли! Це ж вам не Європа. От я у Польщi працював, так там, скажу я вам…

Сви

я сiпнувся.

– То ти ляхам помiч клав? За що ж тобi Господь вiчну милiсть дарував, щоби ти отут тiшився?

– Полiцiянти вислiдили. От вам i реестр! Там усе по поличках, а тут… Корова моя на наукове поле забрела… Охоронцi зарiзали i продали. І смiються, сучi дiти. Нема на них управи, хоч плач.

Свиря – брови догори.

– Овва! Так тут i худоба е?

– У кого е, а у кого вже немае, – зiтхнув дядько. На кумiв глянув. – А ви звiдки такi чемнi?

– Козаки ми. Серденята Дорошенковi. – Свиря носом повiв. До дядька ближче ступив. – Ох i запашне у тебе сало, свiтла душе врятована!

Дядько око хитро примружив: так оцi вашi балачки тiльки заради мого сала?! Мовчки вiдламав хлiба шмат. На хлiб сала – товстим шаром. Їжте, хлопцi, тiльки вiдчепiться з дурними розмовами, не просiть закурити, не питайте, де бiблiотека чи якась реестрова управа, бо пiсля таких запитань рука сама боронитися рветься.

Свиря вчепився у хлiб iз салом обома руками. А не iсть. До носа пiднiс. О-ой, нене! Слинка тече… А хiба так бувае? Вони ж iз кумом – духи безтiлеснi…

– Куме! – до Микишки. – У мене голова вiд питань розколюеться. А от, примiром…

– Пiдемо, – обiрвав Микишка. Дядьковi вклонився. – Хай Господь береже тебе у раю, свiтла душе врятована!

Куми – до набережного шосе, на ходу смачно жували сало з хлiбом i все роздивлялися навкруги. І тiльки коли ступили на асфальтiвку, пiшли в бiк Лаври, дядько зiтхнув iз полегшенням i врештi вiдпустив шмат сала, що увесь цей час мiцно стискав у ротi зубами.

– Пронесло, – тiльки й устиг порадiти, як з виру вогнiв, що мерехтiли i стрибали довкола пароплавчикiв, переобладнаних пiд нiчнi клуби, вирвалися два окремi агресивнi вогнi. Вони летiли, здавалося, прямо на дядька зi скаженою швидкiстю. Дядько з переляку проковтнув сало, пiдхопився з газети.

– Щоби на такiй швидкостi… А якщо хтось на дорозi… – стежив за вогнями, що швидко наближалися.

На дорогу глянув – Свиря з Микишкою посеред проiжджоi частини спокiйно товчуться.

– Хлопцi! Хлопцi! – загорлав. – Якого бiса на дорогу виперлися?! Та бiжiть же, сучi дiти!

Куми не чули. Сало… Із хлiбиною.

– Менi у раю подобаеться, – з повним ротом розмiрковував Свиря.

– А я так собi мiркую… – почав був Микишка, i в цю саму мить щось стрiмке i тверде, яскраве, як палаюча зiрка, пройшло крiзь тiла кумiв i без зупину понеслося далi.

– Нi-i-i-i! – У дядька при дорозi пiдломилися ноги. Упав на холоднi трамвайнi рейки i заплакав.

Куми остовпiли. У Свирi з рук випав хлiб iз салом. Вiн пхикнув услiд хижому чудовиську, пiдняв дорогоцiнну iжу, обтрусив. До рота донести не встиг – чергова автiвка промчала крiзь кумiв, обдавши iх смородом. Свиря закопилився, вороже глянув навкруги.

– А може, i не дуже подобаеться… Треба Боговi пожалiтися. Що це у нього за iроди по райських кущах гасають?

– Я так собi мiркую, куме Свиря, пагорбами треба пробиратися… – вирiшив Микишка.

Макс тис на газ, хоча геть не розумiв – що робить, навiщо? Розумна голова випускника Лондонськоi школи економiки (LSE) не працювала, наче несподiвано вийшла з ладу, нiби вмерзла у велику льодяну кулю i вiдмовила. Лiд потроху танув, голови не вiдпускав, лився на плечi важкою чорною смолою.

Такi у нас жарти? «Повернися i знайди свiдка! До ранку нейтралiзуй! Влаштуй у готель, а потiм буде зрозумiло, що робити далi!» – кричав у мобiльний батькiв помiчник Рома Шиллер.

Повернися? І де його шукати, того свiдка?

Макс крутонув кермом, виiхав на порожню зустрiчну смугу поближче до Володимирськоi гiрки i побачив дядька – той сидiв на холодних трамвайних рейках пiд гiркою бiля дороги, сльози втирав.

Макс залишив автiвку бiля узбiччя. Ноги – до дядька, очi – на Днiпро. Зупинився: такi у нас жарти? Мiст вилизаний, рiчка нерухома. Що сталося? І… де Люба? «Максе, швидше! Не вистачало, щоб ще хто-небудь помiтив!» – Ромин голос у вухах. Вкотре глянув на тиху воду, пiшов до дядька.

Зупинився коло нього, а що казати?

Дядько пiдвiв голову.

– Ти? – очманiв. Та з розмаху по щоцi – лясь! – Ах ти ж, скотиняко! – Та за грудки. – І хто тебе тiльки народив, падло?! – На землю повалив, у шию увiп’явся. – Задушу виродка! Задушу i мертвого до мiлiцii потягну! Що ж це ви, багатi та пихатi, собi тiльки дозволяете? Га? Щоби живу людину…

– Пусти… – хрипiв Макс. – Пусти…

Дядько наче отямився – шию вiдпустив. Сiв на землю поруч iз Максом. Аж труситься от лютi.

– Дякуй, пiдсвинку, що не хочу грiх на душу брати, а то би… Та вставай уже! Де тут у вас мiлiцiя найближча?

– Чекайте… – Макса теж трусило вiд несподiваного, образливого болю. Ледь вiд землi вiдiрвався. – Я… Я вас шукав… За що?

– За що?! – дядько пiдхопився, на дорогу глянув. – Хлопцiв двое… Посеред дороги йшли… А ти своiм «жигулем» – на них.

– Це не «жигуль»…

– Та знаю, хай би ви всi на «жигулi» попересiдали, падлюки! Ти хлопцiв збив!

– Чекайте… Да… давайте за… заспокоiмося. – Макса трусило вже балiв на сiм за дев’ятибальною шкалою. – Якi хлопцi? Я нiкого не збивав. Клянуся! Ну я ж не самогубця!

не кретин. Подивiться на дорогу. Нема нiкого. Чисто.

Дядько з сумнiвом поглянув на Макса, потiм – на дорогу. Проiжджою частиною у бiк Лаври рухалися автiвки – жодних ознак ДТП. Чисто. Дядько аж сплюнув спересердя.

– От холера! Мабуть, фари вашi слiплять… Таке привидiлося…

Макс для годиться знизав плечима, мовляв, бувае. Торкнувся рукою здушеного горла.

– Вибачай, синку, – знiтився дядько.

– Все нормально. – Макса ще трусило. – Я повернувся, бо ви… Ви щось спитати хотiли, а я, здаеться, обiйшовся з вами не дуже… – замовк. – Нерви…

– І у тебе нерви? – дядько на Макса здивовано. – Оце так… Бiдуеш? А я думав, ви тут усi ситi… – Хвильку подумав, багатозначно: – А-а-а… Розумiю… Дiвчина?..

Макс перелякано смикнувся, вкотре оком на Днiпро: нiкого. Побiг до автiвки, вiдчинив дверцята.

– Сiдайте, сiдайте! Органiзую вам вiдпочинок у готелi. А зранку допоможу у справах. Ви ж у справах до Киева приiхали?

– Допоможеш? – всмiхнувся дядько. – Ти коли вiд мамчиноi цицьки вiдiрвався?

Макс непевно махнув рукою, мовляв, просто повiрте, не мучте питаннями, не можу говорити!

– Для мого батька у цiй краiнi зачинених дверей немае.

– Он як. Ну добре. Бери мене пiд свою опiку. Цiлий район тобi дякуватиме, як допоможеш. – Замовк. – А звати тебе як?

– Макс. Максим Сердюк.

– А мене Іваном Степановичем кличуть. Лiкар я. Гусько Іван Степанович, – назвався круглий, як гарбуз, дядько ввiчливо.

День перший

Максiв тато Володимир Гнатович Сердюк завжди святкував найголовнiше свято свого життя – День Ленiнського комсомолу. Навiть коли це стало немодним, а потiм i небезпечним, обов’язково випивав келишок за органiзацiю, яка ще у юностi розкрила йому очi i довела на практицi – найприбутковiшими у всi часи е посади полiтичнi, а не фаховi. Поки трiйочник Сердюк двiчi на тиждень боксував у шкiльнiй спортзалi, щоби потiм на перервах у туалетi без зайвого клопоту вибивати з однолiткiв копiйки на кiно та танцi, життя не вiщувало нiяких особливих перспектив. Мама – медсестра, тато на заводi слюсарюе. Хрущовка двокiмнатна, Могамед Алi на стiнi супиться, дешеве вино вечорами у павiльйонi пiд гiтару. І однi черевики на чотири сезони… А як опинився випадково на комсомольському зiбраннi, де обирали делегатiв на мiську конференцiю, i ще бiльш випадково втрапив у коло обраних, бо однокласниця-активiстка захворiла, а вiд школи когось мусили обрати, отут Вовка Сердюк i зрозумiв, у яких хащах губляться стежки до успiху. Молодi хлопцi-секретарi комсомольських осередкiв заводiв, iнститутiв, органiзацiй – мов з iншого свiту. На службових автiвках поприiжджали. Костюми, краватки. Рухи впевненi, розмови зарозумiлi. А в очах – тягар державницьких справ: студзагiн вiдправити, хлопцiв до народних дружин загiтувати, несвiдому молодь до вступу в комсомол пiдготувати, на партiйних зборах молодiжнi проблеми висвiтлити… Влада. У цих, рокiв на шiсть за Сердюка старших, хлопцiв уже була влада вирiшувати за iнших. За нього, Вовку Сердюка. Вовка затамував подих, а поряд вихвалялися один перед одним бувалi комсомольськi ватажки: один з Куби повернувся, в океанi плескався, другий квартиру отримав, третього до Киева переводять.

Вовка Сердюк повернувся додому i перш за все знайшов на географiчнiй мапi Кубу. Могамед Алi десь зовсiм поруч. За пiвроку вчителi вже соромилися ставити Сердюку трiйки за неправильно розв’язану задачу з алгебри чи невивчений вiрш. Хiба можна, коли хлопець створив у школi команду КВК, вечорами чергуе на вулицях, щоб молодшi дiти не вешталися без дiла, очолив шкiльну комсомольську органiзацiю i вперше за останнi роки вiдновив у школi тимурiвський рух? А Сердюк зрозумiв: вигадати й очолити можна будь-що, однаково робитимуть iншi. З усiх добровiльних комсомольських поневiрянь йому найбiльше подобалося чергування у народнiй дружинi: тут без наслiдкiв для себе били морди i вивертали кишенi п’яницям, i хай би хоч хто спробував поскаржитися. Та скоро подiбний дрiб’язок уже не надихав.

На виходi зi школи вiдмiнний атестат винахiдливого Сердюка розбавляли лише три четвiрки, i вiн без проблем (лише один дзвiнок з мiському комсомолу) вступив на престижний економiчний факультет мiсцевого iнституту. Ледь розумiв, про що товчуть на лекцiях, – мiзки бiльш серйозними речами забитi: аби не вилетiти з обойми професiйних комсомольцiв, навчився говорити взагалi i нi про що конкретно, з ентузiазмом аплодувати партiйному керiвництву i завжди мати при собi план заходiв. На третьому курсi Вовка Сердюк перевiвся на заочне вiддiлення заради посади iнструктора обкому комсомолу.

Куба стала ближчою, i Сердюк на мить розслабився. Попереду рiвною стежиною та все наверх стелилася красна доля, свiт навкруги став ясним i зрозумiлим: вступ до партii, квартира, машина, обком, потiм до столицi i грошi, грошi, грошi… Грошi i влада. Та одного разу пiсля травневих свят Сердюк з братами-комсомольцями так нажерся, що копита пiдкосилися i вiн заснув просто у своему кабiнетi. А коли серед ночi прокинувся од вiдчайдушних крикiв, то переля

ався на смерть, ухопив у руки важкого, кiлограмiв на п’ять, бронзового Ленiна, що без дiла стовбичив на столi, i побiг у те крило обкому, звiдки захриплий жiночий голос несамовито кликав на допомогу хоч когось живого.

У кабiнетi першого секретаря обкому комсомолу Коноваленка двiйко чоловiкiв без штанiв по черзi гвалтували на диванi обкомiвську секретарку Соню. В одному iнструктор Сердюк iз жахом упiзнав другого секретаря обласного комiтету Комунiстичноi партii Федора Федоровича Перепечая. Другого Вовка не знав. Може, хтось iз перевiркою з центру? А чому не на своiй територii? В обкомi партii i кабiнети бiльшi, i охорона надiйнiша. Мову вiдняло, а тренованi боксерськi руки не втримали бронзового Іллiча. Той – грюк на пiдлогу. Чоловiки повернулися до Сердюка, Соня впала з дивана, поплазувала з кабiнету.

Другий секретар обкому Комунiстичноi партii Перепечай натяг штани i наказав:

– Геть!

…Вовка Сердюк чвалав порожнiми вулицями до батькiвськоi хрущовки i з усiею очевиднiстю розумiв – це кiнець. Перепечай – тварюка крута i жорстока. Й найменшоi похибки не пробачае. А тут таке… Нi, якби мова йшла про будь-яку iншу дiвчину з обкому комсомолу, Вовка Сердюк навiть не вагався б. Зазирнув би у кабiнет i пiшов собi далi: сам мало не усiх колежанок по обкому перепробував на столi серед iнструкцiй, планiв заходiв i роздрукованих лекцiй з марксизму-ленiнiзму. Але це була Соня. Тендiтна, романтична, замрiяна, чорнява Соня. В очi глянеш – червонiе так вiдверто, наче взагалi брехати не навчена. Сердюковi би таку дружину. Точно першим буде. Розстроiвся: ну тварюки ж! Невже iм пiдлеглих пiдстилок не вистачае?

– І якого… мене туди понесло?! – iз розпачем.

Бiля батькiвськоi хрущовки на лавку впав, закурив.

– Володимире Гнатовичу…

Вовка на автоматi плечi розправив: ох i подобалося, що в обкомi його, безвусого, Володимиром Гнатовичем звуть. Розправив, озирнувся i знову зiгнувся – чого ти прийшла, Соню?

– Зранку… до мiлiцii йду… – Слова, мов iскри з каменя. – Врятуйте мене. Пiдтвердьте, що тi двое…

Пiдскочив, наче хто у зад палицю загнав.

– Зачекай, зачекай… – у землю дивиться, брови звiв, наче думае, як правильно вчинити. Добре, що комсомольськi навички розпатякувати на будь-яку тему з розумним виглядом удосконалив до витонченоi майстерностi.

Видихнув. Хотiв Соню за плечi обiйняти. По-братськи. Зi спiвчуттям. Вона вiд нього – як чорт вiд ладану.

– Не пiдходьте!

– Та добре, добре! – Руки догори – здаюся. – Дай подумати, як тобi допомогти.

– Зранку до мiлiцii зi мною пiдете? – розплакалася.

– Знаеш, Софiе… Можна виграти будь-яку битву. Навiть коли на боцi ворога – орда бiйцiв, а на твоему – тiльки одиницi. Навiть коли немае сил, аби зробити один лише крок. Навiть коли здаеться, що життя позаду, а попереду тiльки бiль i страждання.

– Володимире Гнатовичу…

– Я думаю, Софiе! Думаю… І ми… – Серце у п’яти. – …зробимо так. Зранку ти нiкуди не пiдеш. Ти залишишся вдома i чекатимеш мого сигналу. Це повинно пiдтвердити, що ти у станi шоку i безпорадностi. Що ти захворiла вiд наруги i не можеш вийти на вулицю.

– А ви?

– А я пiду до мiлiцii i напишу заяву. Про усе, що… – замовк. – Вибач. А як Перепечай i той, iнший, до нашоi будiвлi потрапили? І що ти там робила посеред ночi?

– Телефоном викликали…

– Хто?

– Перший секретар обкому комсомолу Коноваленко… Сказав, термiново треба документи передрукувати.

Вовка Сердюк напружився. Ага! Перший секретар обкому комсомолу, його безпосереднiй керiвник Ростислав Коноваленко, теж у курсi. Може взагалi до туалету вийшов, коли Сердюк з Ленiним припхалися. Задумався.

– Йди, Софiе. Якщо повiриш менi, то все буде добре. Завтра вдень я тобi зателефоную. – Замовк, на зарюмсане дiвча глянув – ех, устигли ранiше за нього.

До ранку мiзки парив. І туди пiдеш – усе втратиш, i сюди – по лезу. Коли до початку робочого дня лишалося хвилин десять, замiсть обкому комсомолу Вовка Сердюк з приреченiстю жертовного кролика пiшов до обкому партii. Прямо до кабiнету Федора Перепечая. Та у приймальнi другого секретаря товкся головний комсомолець областi Ростислав Коноваленко. Ухопив Сердюка за руку, потягнув у тихий куток.

– Це твiй шанс, Сердюче! – зашепотiв гарячково. – Дивись, не просери. Один раз iз обойми випадеш, уже нiколи не повернешся.

– Що? – запанiкував i без того розгублений Вовчик.

– Перепечая давно скинути хочуть. І перший секретар обкому партii – за, i в Киевi добро дали. Нiяк пiд це падло пiдкопатися не могли, а вчора… Така наруга! Така аморальна поведiнка! Ти – свiдок.

– А ти де був? – не втримався Сердюк.

Головний комсомолець вiд прикрощiв червоними плямами пiшов.

– За горiлкою вiдiслали, козли. – Сердюка за руку ухопив. – Маеш свiдчити, як другий секретар обкому партii Федiр Федорович Перепечай Соньку згвалтував.

– Там ще й другий був.

– Хоч десятий! Нас цiкавить Перепечай! Промовчиш – назавтра i двiрником не влаштуешся. Перепечая однаково приберуть, а тобi цього не простять. Свiдчитимеш проти Перепечая – други

секретарем обкому комсомолу станеш.

– Завтра? – з переляку бовкнув Сердюк.

Головний комсомолець зиркнув уiдливо.

– А ти чого сюди прийшов?

– Перепечай викликав, – збрехав Вовка.

…Федiр Федорович Перепечай мiряв кабiнет важкими кроками, говорив, як гвiздки у мозок забивав.

– Що, покидьку? Торгуватися прийшов?

Вовка напружився i раптом сказав те, чого i сам вiд себе не очiкував:

– Вчора вночi я умовив нашу секретарку не звертатися до мiлiцii. Я думаю… вона мовчатиме приблизно мiсяць. За мiсяць вона може писати хоч десять заяв… Час сплине, i в органах над ii вигадками можуть хiба що посмiятися.

Перепечай примружив око, уважно глянув на Сердюка.

– Ну i чому вона мовчатиме мiсяць? Хвора чи дурна?

– Я переконав ii, що у мiлiцii вже розглядають заяву про згвалтування.

– І хто ii написав?

– Я… мав написати, – видихнув Сердюк, додав урочисто: – На мое глибоке переконання, будь-якi дискусiйнi моменти i неузгодження, якi виникають у роботi партiйних чи комсомольських органiв, не можуть бути винесеними за стiни партiйного чи комсомольського органу. Це… Це зрада… iнтересiв партii.

За десять днiв Соня добровiльно пiшла з життя, не зумiвши знайти собi навiть легкоi смертi: напилася якоiсь невiдомоi гидоти, i понад тиждень тiльки морфiй рятував дiвча вiд неймовiрних мук. Пiсля похорону Сонина мати прийшла пiд хрущовку Вовиних батькiв i кричала, що iхнiй син згубив ii доньку. «Про що мова?» – не розумiли сусiди, бо у вину Вовки Сердюка не повiрили – дуже вже порядна сiм’я, а самих Сердюкiв вдома не було – саме святкували входини в новiй однокiмнатнiй квартирi сина.

Вже потiм, коли напруга навколо iнциденту в кабiнетi головного комсомольця областi остаточно розвiялася i навiть найзатятiшi плiткарi переключилися на несподiвану новину про вiдставку головного комунiста областi i призначення в його крiсло Федора Перепечая, Вовка Сердюк подивувався власнiй звiрячiй iнтуiцii, яка змусила його у найгострiший момент життя зробити вiдчайдушний крок назустрiч, здавалося б, уже перекресленому навiть власним оточенням Федору Перепечаю i вирулити з карколомного вiражу.

Про Соню не згадував. Сама нагадувала. Приходила увi снах, привиджувалася бiлим днем, i вже через багато рокiв, коли в iсторичну минувшину загув Радянський Союз, коли Вовка Сердюк для всiх став Володимиром Гнатовичем, вiн увiрився: у кожного, хто присмоктався до влади, хто зумiв не випасти з обойми, з’являючись то в одному, то в iншому владному крiслi, обов’язково е своя Соня. Добре, якщо одна. Кожна нова Соня лише пiдтверджуе вiдомий факт: для полiтика головне, аби йому повiрили. Полiтику не важливо, що станеться з людьми, якi в нього повiрили.

За сiмнадцять рокiв незалежностi Володимир Гнатович Сердюк помiняв кiлька партiй, оцiнив дохiднiсть кiлькох мiнiстерських крiсел, президентського секретарiату та парламентських кулуарiв. На всiх щаблях наштовхувався на колишнiх товаришiв – комсомольських функцiонерiв – i, згадуючи цинiчнi початки, точно знав: iхне поколiння владу не вiддасть, поки не вимре. Не комунiстичний, а саме комсомольсько- функцiонерський гарт навчив не помiчати таких дрiбних перешкод, як люди.

У п’ятдесят два полiтик Володимир Сердюк мав за дружину гладку скандалiстку Євгенiю, дочку Федора Федоровича Перепечая, единого сина Максима, пристойний офiцiйний статок i непристойно великi неофiцiйнi доходи, бо полiтичнi посади як були, так i лишилися прибутковiшими за будь-який бiзнес. І якби хтось спробував знайти адресу Володимира Сердюка за довiдкою, то приплентався б до звичайноi багатоповерхiвки на околицi Киева, де ще на початку дев’яностих народний обранець Сердюк отримав трикiмнатну квартиру. Двоповерховi хороми у «Царському селi» на Печерську з осторогою були записанi на iм’я Сердюковоi дружини Євгенii Перепечай, а замiський будинок – на старого Перепечая, який нiяк не вмирав i все допiкав зятя порадами на кшталт: «Вовко, дави iх, сук!»

Того ранку Сердюк прокинувся дуже рано i не в гуморi. Уночi приходила Соня, тикала нафталiнову пiгулку i вимагала, щоби з’iв, аби врятуватися вiд страшного туману, у якому вiн обов’язково загубиться. Сердюк зачинився у ваннiй, довго марудив у ротi електричною зубною щiткою «Phillips», аж поки гладка Євгенiя не грюкнула у дверi:

– Вовко, чорт забирай! Скiльки можна? Тобi телефонують!

Поганий знак. Недарма Соня всю нiч з пiгулкою навколо Сердюка кружляла. Володимир Гнатович вийшов iз ванноi…

– Сердюк слухае!

– Володимире Гнатовичу! Така новина, така новина! – заторохтiла у слухавку Сердюкова помiчниця Марта. – За версiею журналу «Коло» вас визнано людиною року в номiнацii «Сiрий кардинал». Я знаю, ви того не любите…. Я намагалася пiдкорегувати результати… Вплинути i захистити вас, але цi журналiсти…

Сердюк всмiхнувся:

– Облиш. Усе нормально.

– Завтра о третiй прес-конференцiя. Запитання дурнi.

– Можна виграти будь-яку битву, – вiдповiв Сердюк давно засвоене i поклав слухавку.

Заходив по розкiшнiй вiтальнi. Запитання дурнi? Так вiн не дуре

ь. Офшорнi зони, таемниця банкiвських вкладiв, любов до готiвки i конкретних, видимих оком речей, якi засвiдчують свою готiвкову вартiсть: антикварiат, золото, дiаманти, нерухомiсть, земля гектарами. Сердюк не довiряв бiржовим авантюрам i довгостроковим перспективам. Дурнi запитання? Питайте. Не виготовили ще ту лопату, якою можна Сердюка закопати. Анкета iдеальна. Державний дiяч. Добрий сiм’янин. Дружина згуртувала навколо себе заможне жiноцтво, благодiють, мать iх, трясуть дiамантами i благодiють одна перед одною, а чоловiки тiльки встигають гаманцi вiдкривати! Син теж не пасе заднiх, закiнчив Лондонську школу економiки, повернувся на Батькiвщину пiднiмати украiнську економiку.

– Женю! – гукнув дружину. – Максим удома? Що ж це вiн учора нас iз тобою…

– Привiт, тату, – почув вiд дубових сходiв, що вели на другий поверх апартаментiв.

Зиркнув на сина.

– Чого не спиш? Чого супишся?

Макс брови звiв.

– Поговорити треба…

– Що сталося? – Сердюк миттево визначав ступiнь синових проблем.

– Поговорити треба… – вперто повторив Макс.

Євгенiя приклала вухо до дверей чоловiкового кабiнету – новини Украiни! Зачинилися, наче матерi однаково, що дитина сама не своя! Та вона ночей не спала, поки Макс у Лондонi навчався, все думала, як синовi краще зробити, i придумала: квартиру на Хрещатику купила, «мазератi», щоби у Вiти Челядинськоi од заздрощiв урештi з’явилася перша глибока зморшка. Та вона заради Максика…

Щiльнiше до дверей. Бронзова ручка у товсте черевце увiп’ялася. Вiдступила, власний живiт помiтила, всмiхнулася. На свiтських тусовках, якi панi Женя вважала культурними подiями i не пропускала, будь то «Porno Party», оглядини весiльноi сукнi дочки президента чи презентацiя нового альбому черговоi «зiрки» з силiконовими грудьми, вона примудрялася так рясно обвiшуватися довгими золотими прикрасами, що товстий живiт за ними не вiдразу й помiтиш. Зиркне якесь молоде та нахабне на панi Женю, а там, де повинен бути живiт, коштовностей з пiвкiло. І хай думае молоде та нахабне, у чому щастя.

Євгенiя щiльнiше притулилася до дверей i почула…

– Дiвчина наклала на себе руки через тебе? – спитав Сердюк.

– Ну… Так виходить, – вичавив Макс.

Євгенiя заклякла тiльки на мить. Грюк! Як дала кулаком по дверях, дуб здригнувся i встояв, а бронзовi замки, мабуть, не iталiйськi, як дизайнери-оформлювачi клялися, а з турецького базару, бо розлетiлися в шмаття, i трепетна мати стала на порозi.

– Женю… – Сердюк скривився, мов повен рот оцту набрав. – Ти могла просто постукати…

– Вово, треба щось робити! – Панi Женя вже котилася кабiнетом. – Я зателефоную двоюрiднiй сестрi у Дрезден. Вона пiдтвердить, що Макс був у неi, коли… – До Макса: – Коли це сталося, синочку?

– Минулоi ночi.

– От i добре! – з азартом. Дай iй скруту, вона ii скрутить, ще й заробить. – А ти на цей момент пив молоко на тiтчинiй фермi пiд Дрезденом.

Макс похмуро – на матiр:

– Не вийде…

– Чому?

– Там якийсь чоловiк крутився… Вiн бачив, як дiвчина з Максового «мазератi» вийшла… – Володимир Гнатович нервово мiряв кабiнет кроками.

– Точно бачив? – кинулася до Макса мати.

– А я звiдки знаю?! – безпорадно знизав плечима Макс. – Я не наважився його запитати. Вiн усю нiч пiд мостом тирлувався.

– І де вiн? Де вiн зараз? – наступала мати.

– Я йому номер у готелi зняв.

– Навiщо?

– Рома Шиллер порадив. Щоб до ранку цей чоловiк не мав жодних контактiв, потiм… – Глянув на батька: – Тато допоможе вирiшити його справу, i вiн поiде. Рома каже – це единий вихiд, вдячнi не здають.

– Молодець! – кивнула мати.

Сердюк обвiв сiмейство важким гнiтючим поглядом.

– Замовкнiть, – сказав. – Йдiть звiдси. Дайте подумати…

Панi Женя намiрилася було прискорити мозкову дiяльнiсть чоловiка ультиматумом на кшталт: «Вово, якщо у Макса виникнуть проблеми, я тебе, падло, вигризу до нутрощiв», – та глянула на чоловiка i передумала. В очах Сердюка без слiв читалася вiдповiдь: «У Макса нiколи не буде проблем. Нiколи».

Тук-тук! Рiвно о дев’ятiй ранку в розкiшний люкс приватного готелю на Подолi ввiчливо постукав портье. Прислухався – тиша. Обережно прочинив дверi. На обличчi обов’язкова усмiшка – молодий Сердюк наказав розбудити гостя о дев’ятiй i нагодувати чимось екзотичним. «Чаю» лишив сто баксiв. Не фонтан, але й не дрiбниця, щоби про усмiшку забути.

– Доброго ранку… – i рота роззявив.

Іван Степанович при повному парадi – навiть капелюх на лисинi – обережно сидiв на краечку широкого м’якого лiжка, – так i не розстеленого, вкритого шовковим покривалом. Тримав бiля грудей пластмасовий дипломат i ошелешено роздивлявся власнi ноги у смугастих шкарпетках. Чорнi черевики разом з вельветовою торбою ввiчливо тулилися бiля порога.

– Чого тобi, синку?

– Сподiваюся, ви добре вiдпочили у нашому готелi, – дотримав марку портье.

– Яке там. Поки усi цяцянки роздивився – уже й пiвнi заспiвали.

Портье здивувався, та знаку не подав.

– Чого бажаете на снiданок? – справу знав. – На жаль, зараз меню перегляд

еться, щоби врахувати рiзноманiтнi смаки наших гостей, i ми не можемо запропонувати вам всього, на що здатний наш шеф-кухар, але свiжi млинцi з чорною iкрою, сибас iз устрицями й iкрою пiд соусом, ементаль, камамбер, королiвський омлет з беконом i розплавленим сиром, посипаний кунжутом, мюслi з фруктами i без…

Дядьковi в головi заплуталося. Руками замахав – досить, досить!

– Дякую, синку, – ввiчливо. – Нiчого не треба. Свое маю.

Озирнувся розгублено. Портье до себе пiдманив.

– Чуеш? – йому у вухо. – Пiд дверима постоiш хвилин десять?

– Я тут для того, аби виконувати будь-яке бажання гостя, – iз подивом.

До дверей… Озираеться – Іван Степанович жваво пiдхопився з шовкового покривала, ухопився за вельветову торбину, потяг ii до столу з карельськоi берези. Газетку розстелив. На неi – сальця, хлiбини шмат, огiрка солоного.

Портье зiтхнув, у коридор вийшов. Такого гостя у готелi ще не бачили. До iншого звичнi. Онде з сусiднього номера п’яний депутат третю добу не вилазить, а варто лише постукати, як у прочиненi дверi просовуеться рука з м’ятою соткою баксiв: «Не, ну шо незрозумiло?! Коньяку, сушей кiло i не здумай палички принести…»

Дверi люксу штовхонули портье у спину, думки розлетiлися.

– Бери, синку… – з порога круглий, як гарбуз, дядько протягував портье хлiб iз салом.

– Дякую, я вже снiдав, – непробивний. – Якщо дозволите, пiду…

– Бувай… – погодився Іван Степанович, раптом вхопив портье за рукав. – Чуеш… А скiльки коштуе нiч у цьому номерi?

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить