Гра в пiжмурки
О. Іден

Чи можна жити лише минулим? Герой роману «Гра в пiжмурки» Андрiй Кирпа – наочний приклад людини, котра зав'язла у спогадах. Без мотивацii… Без цiлей… Та все кардинально змiнюеться, коли хлопець повертаеться на навчання до столицi. На перший погляд, непримiтнi сiрi буднi стають для Кирпи вiдправним пунктом у шлях, звiдки не буде вороття. За руку його вестиме Макс – друг, iнколи совiсть iз чорним гумором. Кохання. Зрада. Смерть. Непохитна трiйця, яка постiйно впливатиме на долю хлопцiв, штовхатиме на дно ями, заповненоi тiлами жертв iхнього милосердя. Темний шлях не буде самотнiм. Маленька безневинна душа горили породить у iхнiх загублених серцях цiль для iснування. Божевiльну жагу змiнити свiт. Чи мае право людина забрати життя, навiть якщо це з добрим намiром? На це запитання у хлопцiв власна вiдповiдь. А яка Ваша? Пройдiть цей шлях до кiнця разом з Андрiем та Максом. Побачте iхнiми очима iнший бiг свiту без новорiчних прикрас, щоб виправдати чи осудити похмурих мрiйникiв.

О. Іден

Гра в пiжмурки

Присвячую Зеленоокiй. Моему першому i справжньому коханню.

Пролог

Я в Смерть бывал мучительно влюблён, —

Когда во мраке слышал это пенье,

Я даровал ей тысячи имён,

Стихи о ней слагая в упоенье.

    Джон Китс

Чорна аудi зупинилась неподалiк богуславського вiддiлку полiцii. Невисокий русявий молодик вийшов з машини i впевненоi ходою рушив до вiддiлку.

– Доброго дня, менi до капiтана Ігоря Буряка. – промовив хлопець до чергового на КПП. – Мене звати Олександр Лавров – журналiст з газети «Киiвський вiсник».

– Так, так. можете проходити. Про вас попередили. Прямо по коридору. Крайнi дверi лiворуч. – жестом вказав полiсмен.

– Дякую. – вiдсалютував хлопець.

Буряк очiкував в невеличкому, проте в комфортному кабiнетi. Коли Лавров зайшов до кабiнету, капiтан переглядав стопку паперiв.

– Як завжди в роботi? – посмiхнувся журналiст i подав руку капiтановi через стiл.

– А ти як завжди пiдкрадаешся лисицею. – Буряк посмiхнувся у вiдповiдь. Потиснув руку.

– Професiйний навик. – розвiв руками.

Лавров зручно вмостився, щоб далi вести дiалог.

– Ну як, дiстав справу Андрiя Кирпи? – схрестив пальцi дашком.

– Звiсно, для мене це не проблема. Але скажи, навiщо пiсля стiлькох рокiв вона тобi знадобилась?

– Готую репортаж на замовлення родичiв загиблих. Вони, бачиш, хочуть вiдкрити спiльний меморiал, а я маю написати статтю.

– Тодi зрозумiло.

Капiтан передав Лаврову пожовклу папку набиту стосами паперiв, роздрукiвок, фотокопiй.

– Цi хлопцi викликають повагу. Так майстерно провернути задум й так само безслiдно зникли. Молодцi – бiльше нема чого додати.

– Як iх взагалi знайшли? – журналiст вiдкрив папку. Узяв першу сторiнку.

– Чому ти вважаеш, що iх знайшли? – здивувався Буряк. – Якби не анонiмне повiдомлення, котре прийшло нам у вiддiлок, нiхто б i не здогадався. Щоб ти розумiв, воно прийшло три роки тому. Кирпi вже мало бути сто рокiв. А з цього випливае – воно автоматичне. Стояло на певну дату й рiк.

– Чому саме в Богуславський вiддiлок? – Лавров пiдняв очi на капiтана.

– Можливо, через те, що Кирпа жив тут.

– Хм. Зрозумiло.

– Справа переважно складаеться iз сповiдi Кирпи. І, знаеш, на чому вiн ii написав? – Буряк зробив паузу, чекав запитання журналiста.

– Ну?

– На стiнах маяка! – Капiтан хитро посмiхнувся.

– На стiнах маяка? – Перепитав Лавров.

– Ти лiпше сам прочитай i все зрозумiеш. А я поки що нам кави зварю з коньяком.

Журналiст вiдклав титульну сторiнку й заходився читати справу Андрiя Кирпи.

Фрагмент № 1

– Ну що, друзi? – прошелестiла сухими вустами.

– Так. – пробелькотiв собi пiд нiс.

Вона тiкала в далечiнь, немов пiсок Сахари крiзь пальцi, а я, як йолоп стояв укопаний по кiсточки в снiгу, i не знав, що роботи – бiгти за нею чи йти бухати iз змученим вiдображенням. Та зараз, найбiльше мене дивуе та химерна й зачарована думка: «Бля. Зламала сторiнку Анi. І як тепер ii знайти?! Переспати ж збирався».

Вже тодi, я запустив ланцюг фатальних помилок. Тiльки ось в чому дилема – брехня собi, виявилась правдою. Мабуть, коли правда стане вiдомою, мою сповiдь назвуть «Грою у пiжмурки». Люди плюватимуться, обливатимуть мене брудом. Але я знаю на сто вiдсоткiв – я був праведним грiшником мiж гнилих праведникiв.

Це моя iсторiя.

Бухати все-таки пiшов. Хлептав пиво як навiжений. Вiдпустив усе. Бiль. Страх. Хтивiсть. Взяв за пана-брата пустоту й холодну нiмоту. Хотiлось нарештi забутись. Закопати минуле й дивитись в нове, рожеве майбутне, приперчене блудливою посмiшкою. Думав, влiзу на «Еверест сексу». Банальнiсть? Звичайно. Та це моя банальнiсть – жива й рухома. Справжня. Не та, що бувае на сторiнках бульварних жахiв вiд компанii BBC.

Сидiв у конченiй барчинi, заливав у шлунок тепле пиво i мутним поглядом ловив брудний снiг, котрий ставав компотом пiд ногами чужих людей. Чи можливо це все сiрiсть через засмальцьоване вiкно барчини на якому мухи займались не

ристойними речами. «Батьки, закрийте дiтям очi» – пустив погляд пiд лоба.

Хмiль не йшов до вен. Лише, вiддалено дзвенiв у скронях перегаром. Зробив останнiй нудотний ковток й вийшов на вулицю. Намагався абстрагуватись вiд запаху чебурекiв. Вiн лiтав над плечами бабаем i кiстлявою каргою. Нарештi, вiдносно чисте повiтря остудило мiй розум до нуля. Ось тодi, вже почав вiдчувати кiгтi невпевненостi. Вiдiгнав його швидко. Тримався молодцем, як справжнiй квашений огiрок.

Сонце тикало менi золотавий фак, коли йшов вулицею до автостанцii. Як завжди вдивлявся собi пiд ноги. Пiднятий комiр старого пальто кусав за шию, тримаючись за руку з цигарковою золою, що падала моiми грiхами на черевики.

Хлюпало пiд ногами. Не знаю чому, але тодi нагадувало менi збуджену жiнку. Мабуть, через те, що секс передбачався ой як не скоро. Записався у монахи з лейблом «на невизначений термiн».

Перш нiж продовжити, хочу зробити коротку ремарку. Вся ця каша заварилася на моему, як легше сказати – «недотраху». Уявив собi маленьку секс-революцiю. Банальнiсть продовжуеться, так? Та лiпше щира правда, нiж яблука в карамелi. Тому, востанне, пропоную тобi кинути затiю читати iсторiю до кiнця. Якщо набрався терпiння – заверши почате. Вислухай мою сповiдь.

Зупинився на пiвдорозi до автостанцii, якраз на мосту. Пускав слюнi у воду й розглядав риб’ячi баталii над моею ДНК. Краем вуха ловив шепiт пiшоходiв. Цiлий калейдоскоп на долонi. Вiдчував себе дегенератом з дiркою у грудях. Вона пiшла, а я не розумiв цього. Не сприймав, душив у собi. Мабуть, перестарався, занадто закрутив вентиль глузду. Кисень бився до голови, як Отелло душив Дездемону.

Нарештi, доплентався до автостанцii. Всередину не заходив. Нехай сльота пограеться мною. В такi моменти обожнюю природнiй мазохiзм. Інстинкт самозбереження затухае до мiнiмуму, як ото бувае, коли конфорка газовоi плети починае сопiти кiптявою. Чи лiпше сказати – свiчка пiд час тризни.

Поки чекав богданчика, я грався в кишенi iз zippo. Вимушенi сусiди розцiнили моi забави як напад онанiзму; вiдступали вiд мене, нiби на менi виросли роги чорта. Якби уявили нiмб, не образився б. Чесне слово. Не пiонерське звичайно. Десь мiж «зуб даю» та «за базар вiдповiдаю».

Богданчик з iржавим фiнгалом, замiсть здоровоi фари припхався о 6:20. Залiз в його металеве нутро розмореним вареником. Топтав ноги сусiдам. Є спецiальнi автобуснi iгри (вiдкрив iх пiд номером 2014). Можеш привiтати, тодi я виборов золото. Хтось, через мене змiнив 42 розмiр на 46. Блондинка – пробач, твiй 36 здався менi занадто цнотливим в той час, як тiло прагнуло на язик дитячу загадку: «Без вiкон i дверей, повна хата людей». Хоча, однi дверi, а лiпше сказати брама, все таки була.

Додому прийшов, коли мiсяць чистив срiбнi нiгтi й пiдморгував рубцем на прекрасному тiлi. Кудлатi хмари змилостивились. Прикрили його горе. Безлистi вишнi кидали в очi колючу тiнь. Обiймалися вiтами й спiвали одна однiй лесбiйськi колисковi.

«Хоч iм добре» – хмикнув.

Кудлай мовчав. Навiть не визирав iз буди. Вiдчував, лiпше мене не чiпати. Я не в адекватi. Ходячий мрець пiд кайфом самогубства. Гупнув дверима. Не допетрав, що батьки можуть спати. Бовдур.

Шукав в каструлi щось поiсти. Заскрипiли дверi. В хiднику з’явилась заспана мама. Включила свiтло, бо я, як мара, свiтив обдертим самсунгом в каструлю i ловив виделкою тушковану картоплю, а вона зараза, пручалась й показувала менi голомозу дупу.

– Сину, ти з голодного краю? Чи може, руки вiдсохли увiмкнути свiтло? – матуська позiхнула.

– Не хотiв тебе будити. – кинув медову посмiшку.

– Твiй жест доброi волi не був оцiнений, пiсля того, як ти намагався вивалити дверi.

– Вибач. – знiтився по справжньому.

– Сiдай. Накормлю. – взяла виделку з моiх рук.

– Не треба, мамо. Я наiвся.

Моя байдужiсть до свiту бiлого дала трiщину на мамi. Обiйняв. І так захотiлось стати знову бiлобрисою малишньою. Бiгати полем. Як тодi, спалити його до рижоi щетини. Красти протигази iз школи, а потiм вiдчувати бузинову палицю на спинi пiд крики найрiднiшоi жiнки – матерi.

Вона стривожилась. Подивилась на мене. Я злякався, що загляне менi в душу. Вiдсторонився.

– Андрiю, що з тобою? – очi спохмурнiли.

– Все гаразд. – отруйний мед так i стiкав по зубах. – втомився лише.

Поцiлував неньку в щоку.

– Побажай татовi вiд мене хороших снiв.

Дременув до своеi кiмнати. Тiкав вiд ii погляду й небажаних розпитувань. Завалився на лiжко. Не роздягався. Так i заснув. Останнiй глибокий i тихий сон. Бо завтра, розпочнеться iндивiдуальне пекло, що спалить душу. І взагалi, чи тодi була вона у мене?

Фрагмент № 2

Індивiдуальна геена не розпочалось. Або ступив лише на стежку першого кола Дантового пекла. Роздер очi десь о пiвднi. Алкоголь вивiтрився iз сечею, приблизно тодi, коли я ходив за вiтром на снiг пiд вiкном. Тiльки дивно, як я змiг випорожнитись з другого поверху крiзь москiтну сiтку. Це таемниця номер два пiсля Бермудського трикутника. Але полишимо лiричнi вiдступи й перейдемо до го

овного. Ну, практично головного. Як казав мiй товариш кухар: «Що за обiд без салату i гарнiру?!» Про компот я взагалi мовчу.

Точка вiдлiку мого самообману я поставив першого лютого. Якраз, за два тижнi до нашоi з нею рiчницi. За два тижнi вiд початку кiнця. Цiлими днями валявся на лiжку. Брьохався у хвилях покривал й посипав голову золою й думав про те, який я нещасний й ображений на свiт. Виливав Машi своi вiртуальнi соплi у ВК й розпинався про те, як добре менi:

– Нiби Еверест скинув iз плеч. Тепер дихаю на повнi груди й думаю як впорядкувати життя.

– Ты умничка. Я рада что у тебе все ок. А про неё не думай, она того не стоит. Посмотри вокруг, сколько красивых девушек ходить.

– Менi зараз цi дiвахи, нiби гнилий лимон. Я перейшов в режим целiбату.

– Ты просто осел! Ты же живёшь у ЦПХ! Возьми себе любую й закрути с нею роман. Вмиг забудешь свою Алесю.

– Вона не моя… Нiчийна. Хоча, можливо вже й надибала собi iншу частину едемового яблука.

– Ой! Кончай со своей философией. Тошнит от этого. Ты лучше скажи, когда в Киев собираешься? Хочу с тобою поговорить й поставить твои мозги на место.

– В Кiнцi лютого. Можливо, на початку березня. Я ще не вiдпочив вiд мiста й згадок.

– Очень хорошо тебя понимаю. Ты только не кисни там, у селе.

– Й не збирався. Я хотiв в тебе щось запитати… Як гадаеш, чи мутити пiзнiше iз Юлею? Вона ж гадае, що я вiдморозився вiд неi… Мабуть, образилась… Ну це звiсно, якщо я не був iй байдужим.

– Я не хочу вмешиваться у не своего рода дела. Она вроде классная девушка, но ты поступил правда, как козел. И это касается не только Юли, но и Леси.

– Все, не хочу бiльше про це говорити. Нехай минуле залишиться позаду. Та все ж Юлю вiзьму собi в запасний варiант. Але ця дiваха довго без хлопця не бувае. Постiйно iз тiчкою бiгае.

– Ну это уже не тебе судить.

– Та так, знаю.

– …

– Гаразд, напишу тобi коли буду в Киевi. Бувай.

– До встречи.

Ось так минали моi канiкули…

Їв.

Зомбував перед телевiзором.

Говорив iз Машкою. Вона для мене волонтерський психотерапевт. І до речi – досить непоганий. Навiть, якби купила диплом в переходi, все рiвно слухав би ii мiзковправнi (iнколи й костоправа) теревенi.

Завiв розмову про канiкули, а забувся сказати звiдки вони у мене. Навчаюсь же у Шевченка на фольклориста i фiлолога. Чесно – ненавиджу вивчати мови. Інша справа копирсатись в загиженiй бiлизнi минулого нашого народу й дiставати звiдти необтесанi дiаманти. Хоча знав, що iноземна знадобиться у життi й не раз. Пiзнiше, усвiдомив це на своiй шкуренцii. Та до цього ще далеко. Зараз не проте…

Проводячи буднi в абсолютному мiнусi нудьги, в головi народилась думка: «Потрiбно зламати Леськину пошту». Скаженiючи вiд повiльного Інтернету на смартфонi, я нарештi зайшов на мета. юа. Далi все пiшло як по маслу. Вгадав пропускну вiдповiдь. Виявилось банальним – iм’я ii матерi. З першим клiком на лист вiд того дебiла до неi, в мене розпочалося друге коло Тартара, яке мало усi шанси стати дев’ятим, а згодом й десятим й так у безкiнечнiсть. Хвилi лютi щипали за пальцi нiг й з кожним прочитаним листом пiднiмались по хребту у голову. Мое дихання ставало уривчастим, а хрипiв, неначе морж пiд час шлюбних iгор. Через мить дзвонив Лесьцi.

– Андрiю, чого ти дзвониш?

– Це правда, що ти з ним? – в груди хтось бахкав молотом.

– Ти взагалi про що? – вiдчув ii непiдробне здивування. Хоча, коли захоче, вона гарно брехала.

– Я про того дегенерата. – зробив паузу, щоб хоч на дещицю заспокоiтись. – Зайшов на твою пошту й зараз читаю вiд нього повiдомлення.

– Що? – а потiм шквал обурення. – Ти взагалi вже розум втратив?

– Запитаю ще раз! – стрiха вже горiла. – Ти зустрiчаешся iз ним?

– Це не твое дiло чи я з ним, чи нi. І взагалi, не наярюй менi бiльше, бо змiню номер, або поставлю тебе на переадресацiю.

Вона обiрвала розмову. Мене трусило у бiлiй гарячцi. Кричав як дiвка в подушку i уявляй, як намотую кишки того iмбiцила на вила.

Фрагмент № 3

Наступного дня, я розпочав шлях до повного свого приниження й втрати останнiх краплин гордостi. Тодi, менi було зовсiм начхати. В головi лише крутились шестернi зламаного годинника й слова, якi тодi менi здавались магiчними або ж молитвою: «Я поверну Леську. Шанс е…»

На горизонтi блимала надiя, адже скоро мало бути чотирнадцятого лютого й наша рiчниця. Це так мило, що аж блювати тягне. Всю цю виселку зламала звiстка, котру i так знав – вона з iншим. Але ще пiсок собi в чай не пiдсипав i з чистим рожевим серцем робив iй трiшки приемностей. Клепав презентацiю у PowerPoint про найкращi митi в наших стосунках. Вiдчував себе анiматором, хоча iз руками трiшки iз жопи. Наiвно вважав – пробачить чи шальки терезiв схиляться у мою сторону. Самi ж знаете як це – кохати… Їй сподобалось:

– Навiщо ти скинув ii?

– Хотiв зробити тобi приемно, Зеленоока.

– Не називай мене бiльше так. Не маеш права. Довiв мене лише до слiз.

– Я не хотiв цього, вибач.

– А що хотiв? Переспати з тою повiею?

– Лесь…

– Забуть мене i не пиши бiльше. Ми дорослi люди, тому давай без цих iстерик. Я буду жити своiм життям, а ти своiм.

Перша спроба впала в обiдране пiр’я купiдона. Я знову дер горлянку збиваючи кулаки.

Жертви хворого кохання так легко не здаються, отже знову колупав план, немов чиряка на дупi, як зустрiтись iз Леською. І тут фортуна нарештi приклала мене до своiх грудей, а я дитятком почав смоктати ii молочко.

Телефон знову лизав гудками щоку:

– Привiт.

– Андрiю, що ти знову хочеш? – роздратування в ii голосi так i пашiло.

– Пам’ятаеш, я брав диски твого батька? Так от, хочу iх повернути.

– Залиш iх собi.

– Не хочу. Ти ж кажеш я маю жити без думки про тебе, а вони ще одна скалка в око.

– Гаразд. – шкiрою вiдчув, як вона закатуе очi. – Заберу диски i все. Нiяких умовлянь чи ще чого. Ти зрозумiв?

– Так. – посмiшка Гуiплена не стиралась з обличчя.

– Де ти хочеш зустрiтись?

– Бiля Гастронома на дванадцяту годину. Тобi буде зручно?

– Я питаю якого дня.

– В п’ятницю.

– Гаразд.

У вухо били гудки чимось схожi на марш iмперii зоряних воен. Фантазiя тодi працювала скаженою бiлкою. Тiльки питання ось в чому – марш перемоги чи iдеального апогею мого Апокалiпсису.

Зроблю коротку ремарочку. Диски справдi хотiв вiддати. Поклав у зашморгану сумку подаровану нею. Навiть, одягнув нею ж дарований пояс для вдачi. А раптом, фортуна мене полюбляе…

Мороз у п’ятницю нависав справдi сталевий. Куди там кубикам Арнi. Та мiй носяка не скаржився, лише пихкав цигарковим димом й гарчав на мене зеленими шмарклями, коли я вiдморожував п’ятку точку на лавцi й молився, щоб не заробити геморою.

Вона прийшла як завжди вчасно. Пунктуальнiсть ii рафiнована сторона вдачi. Одягнулась, якось по-домашньому. Та попри це рижi легiнси й бiрюзова парка пiдкреслювали пишнi груди i стегна. Якби в далекому 2012 роцi вона була худорбою – навiть не кинув би косого погляду; про рiвний навiть мовчу.

– Гарно виглядаеш, Зеленоока. – чмок у щоку. Дивно… Розраховував на ляща чи можливо пафосний ляпас.

– І тобi привiт.

Алфавiт закiнчився, тому закинув рятувальний круг у море. Без дозволу взяв ii долоню й мовчки потягнув вiд Гастроному.

– Куди ти мене тягнеш? – Байдужiсть. Господи, як менi було тодi тяжко вiд цiеi брили.

– До своеi останньоi надii. Просто мовчи i йди за мною.

Слухалась. Покiрна овечка тупцювала за мною пiд акомпанемент заячого хрускоту снiгу пiд ногами. Чекпоiнт окопався всього за сотнi метрiв, а здавалось, протоптали всю Украiну. Байдуже. Тримати ii за руки – це все одно, що цiлувати крила янгола. Приемно й богохульно. Лише, коли побачила верхiвку церкви, Леська забилась, немов вiдьма пiд дощем священноi води.

– Ти ведеш мене в церкву?

– Не вiриш менi. То дай вiру Боговi.

Імпульс протесту в ii тiлi на мить зменшився й з рота линула кирилиця:

– Я не маю хустки. – вагома причина, коли в тебе у карманi всього 5 гривень, а базар давно пропивае грошi в генделику.

– Я дам тобi мiй шарф. – не питаючи знову дозволу, напинав iй на голову шарф, зв’язаний ii ж руками. Нiби шматок скинутоi шкiри клеiв його за допомогою ПВА до гадюки, але ж на скiльки звабливоi… Моеi Зеленоокоi.

Ошпарила колючим поглядом й бризнула в очi матюки закодованi в азбуку Морзе ii пухких губ.

– Ах ти ж…

– Знаю.

Фрагмент № 4

Купив свiчечки найдешевшi. Двi гривнi – й восковi палички тримав у руках. Скупердяй? Можливо, та любов до Бога вимiрюеться не у грошах, а в силi вiри. Моя сила вiри набирала обертiв…

Церква ковтнула свiтло i миротворча тиша окутала нас по самi макiвки. Людей виявилось небагато. Лише декiлька бабусь заклякли в молитовнiй позi. Тодi, вони менi нагадували дерев’янi статуi побитих лишаем. Тримаючи Леську за руку, я пiдвiв ii до стiйника iз свiчками. Маленькi вогники рухались в меланхолiчному танцi на розплавленому восковi й стрибали в очах Лесi, коли сльози пробили уявну дамбу ii душi. Стояв на небезпечно близькiй вiдстанi вiд неi; вiдчував ii подих на своiх вустах й кусав язик шукаючи потрiбних слiв. Вiд такого туподумства пересохло в горлi. Та все ж п’яна муза воскресла:

– Я багато говорив тобi за прощення, але ти мене зовсiм не хочеш слухати.

– Андрiю…

– Мовчи. Дай менi завершити, а потiм роби те, що вважаеш за потрiбне.

Опустила погляд.

Глибоко вдихнувши, я продовжив.

– Знаю, наламав дров не одну машину та ще й вагон в придачу. Останнiм часом, я був покидьком. Забив на нашi вiдносини, придiляв тобi мало часу, не пiдтримував, коли ти цього найбiльше потребувала, а я дедалi вiддалявся вiд тебе й ставав чужим. Та клята переписка остаточно прикiнчила усе тепло й кохання, яке ти мала до мене. І тiльки втративши тебе – розумiю, як сильно тебе кохаю. – i тут вичудив, мабуть, грiх чи щось схоже на нього. Став на колiна перед нею. Потилицею вiдчував, як бабцi-статуi дивились на мене й плюються уявною слиною.

– Андрiю, що ти робиш. – шептала Леська. – Не сором мене.

Не звертав, а продовжив гнути лiнiю.

– Клянуся тобi перед Богом, Зеленоо

а, я змiнюся. Стану кращим i обiцяю, все буде по-iншому. Тiльки, благаю, дай менi шанс все змiнити.

– Андрiю, пiднiмися iз колiн. На нас люди вже дивляться. – сльози зливались в мiлкi рiчки.

– Не встану, якщо не пообiцяеш.

– Добре, добре, тiльки пiднiмись. – ii словам вiрила, лише моя дитяча наiвнiсть. Цього було досить.

Фрагмент № 5

Локацiя змiнилась на лавочку з кiоском. Позаду нас селфилось погруддя Шевченка й мацало спину Лесьцi, котра маленькими ковтками сьорбала каву. В руках димiла цигарка. Я грiв руки мiж ii колiнами й чекав продовження словесних лизунiв. Про реальнi навiть не думав. Лише про наше з нею порно. Чомусь, в мене завжди визирали такi думки, коли ставало гаряче вiд холоду.

– Ти пiдступний. – посмiхнулась до мене видихаючи дим iз легень.

– Знаю. – взяв ii цигарку й глибоко затягнувся.

– Не залишив менi вибору.

– Вибiр е завжди.

– Тiльки не для мне, так? – Зеленющi очi пропекли мiй мозок до самоi макiвки.

Я звiв брови дашком.

– Це всi твоi слова? – кава до горла.

– А що я маю казати? – я випрямився, заснувши руки в кармани пальто. – Зараз покладаюсь на Бога i твою вiру в мою клятву.

Вона промовчала. Докурила цигарку й кинула недопалок пiд ноги.

– Маю вже йти. Мама хвилюватиметься.

– Гаразд. Я тебе проведу.

– Не потрiбно. – закинула сумку на плече.

– Боiшся, що цей мудак побачить нас разом? – стиснув губи. Лють вже намагалась фарбувати буряком кола на щоках.

– Якби боялась, ми б зараз тут не стояли.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить