Емоцiйний успiх
Девiд Дестено

#PROMe
Прагнете розвинути наполегливiсть i силу волi, щоб досягти успiху? А чи справдi це потрiбно?

Автор книжки «Емоцiйний успiх» доводить: дiевiшими за силу волi та витримку е емоцiйнi iнструменти. Три найважливiшi соцiальнi емоцii – спiвчуття, вдячнiсть i гордiсть – допомагають нам досягнути мети в рiзноманiтних життевих сферах. Як саме вони працюють та як iх культивувати – на цi питання й вiдповiдае книжка. Вона буде корисною всiм, хто нацiлений на успiх, а також зацiкавленим у пiзнаннi таемниць людськоi психiки.

Девiд Дестено

Емоцiйний успiх: Як отримати бажане та необхiдне вiд життя за допомогою трьох ключових емоцiй

ВСТУП

Роздiл 1

Самоконтроль, успiх i шлях, який ми не обрали

«Моя хоче печива… Але моя почекае». В уявi бiльшостi з тих, хто за останнi 40 рокiв був дитиною або мав дiтей, перша частина цього речення мимоволi викликае образ блакитного, волохатого, трiшки безграмотного, але дуже симпатичного ненажери-маппета – Печенькового Монстра, або Коржика. А от друга частина стала для мене несподiванкою, коли я вперше ii почув. Зазвичай Коржик утiлював собою прагнення до миттевих задоволень – на це натякае й саме його iм’я. Звiсно, декiлька разiв його образ трохи пiдправляли, щоб той вiдповiдав сучасним реалiям. Так, коли гостро постало питання про здорове харчування дiтей, Коржик став палким прихильником не тiльки солодощiв, а й фруктiв. А коли в школах почастiшали випадки харчовоi алергii, вiн подбав про те, щоб у його печивi не було горiхiв. Проте багато рокiв визначальна риса цього героя – iмпульсивнiсть – лишалась незмiнною. Якщо Коржику хотiлося чого-небудь, вiн бажав це отримати негайно; поняття «чекати» просто не було в його словнику. Однак протягом 44-го сезону «Вулицi Сезам» усе змiнилося; фраза «але моя почекае» стала частиною маппетськоi мантри Коржика, i в результатi ввiйшла до програми раннього виховання цiлоi генерацii.

Чому сталися цi змiни? Ми перетворилися на суспiльство, одержиме iдеею успiху. У будь-якiй сферi: у роботi, навчаннi, спортi, захопленнях, у турботi про здоров’я – все бiльше й бiльше людей прагнуть знайти ключ або ж чудодiйний засiб, що допоможе iм досягти мети i вести перед у змаганнi. Слова «чудодiйний засiб» можуть вас насторожити, адже в багатьох сферах життя важко або й зовсiм неможливо знайти просте, унiверсальне та ефективне вирiшення проблеми, яке б вiдповiдало й науковим вимогам, проте коли йдеться про досягнення успiху, то на пошук такого рiшення може бути покладено десятки рокiв дослiджень. Хай у чому ви хочете досягнути мети – у кар’ерi, примноженнi фiнансiв, покращеннi здоров’я чи навiть у гонитвi за нездiйсненною мрiею,– зрештою виявляеться, що найважливiшою тут е здатнiсть протистояти прагненню до миттевих задоволень заради бiльшоi вигоди в майбутньому, ширше вiдома як самоконтроль.

Зайдiть до будь-якоi книгарнi чи перегляньте пресу в газетному кiоску, i ви самi знайдете докази цього наукового факту та культурноi одержимостi, що стала його результатом. Книжки-бестселери з назвами на зразок «Сила волi», «Як дитинi досягти успiху» та «Витримка» обiцяють вам осяяння в розумiннi того, як наполегливiсть i терпiння покращують ваше життя. Щоб не вiдставати, журнали вiд «The Atlantic» до «People» регулярно друкують статтi про переваги самоконтролю й про те, як його розвинути. І ось, визнаючи, наскiльки важливою для досягнення успiху е здатнiсть вiдкладати задоволення, добрi люди з «Вулицi Сезам» долучили ii до навчальноi програми поряд iз бiльш традицiйними навичками, як-от знання елементарноi математики й абетки. Тож тепер, доки дiти дивляться, як граф Знак учиться рахувати, вони спостерiгають ще й за зусиллями Коржика в його прагненнi зрозумiти, чому i як вiн мае боротися зi спокусою.

Я не ставлю собi за мету розкритикувати таку увагу до самоконтролю. Навпаки, я думаю, що вона необхiдна. Безумовно, iдея про важливiсть самоконтролю не нова – ii столiттями розвивали в повчальних романах i наукових трактатах, однак новим е те, що зi сфери фiлософii й теологii вона перейшла до емпiрично доведених фактiв. Переваги самоконтролю – це вже не спiрне питання, iх тепер можна вимiряти. А те, що можливо вимiряти, теоретично можна й примножити. Звiсно, питання на мiльйон доларiв – як це зробити? Як пiдвищити рiвень самоконтролю?

І я боюся, що саме тут ми збилися зi шляху. Майже 50 рокiв ми розробляемо науковi стратегii, що мали б допомогти нам досягнути мети в майбутньому. Але куди це нас привело? Чи легше нам вiдкладати задоволення? Чи готовi ми вiдмовлятися вiд короткочасних утiх, аби подбати про краще майбутне? Загалом нi. Наша нетерплячiсть i прагнення до негайноi насолоди, як i ранiше, на висотi.[1 - Детальнiше див. Пол Робертс «Імпульсне суспiльство», а також дослiдження центру П’ю: http://www.pewinternet.org/2012/02/29/main-findings-teens-technology-and-human-potential-in-2020/] І кожен зокрема, i всi разом ми все бiльше й бiльше витрачаемо коштiв на iмпульсивнi покупки або

на забезпечення комфорту, замiсть того щоб вiдкладати на чорний день чи на пенсiю. Ми граемося чи переглядаемо сторiнки соцмереж на смартфонах, замiсть зосередитися на навчаннi та вдосконаленнi важливих навичок. Ми вдовольняемо потяг до солодкого та збiльшуемо дози опiатiв заради швидкого задоволення з великим ризиком для свого здоров’я. А на бiльш загальному рiвнi ми пiдтримуемо урядову полiтику, спрямовану на надання короткостроковоi вигоди, а не ту, яка хоч i завдасть нам, можливо, бiльших страждань просто зараз, зате обiцяе спрямувати державу на правильний шлях. Якщо коротко, ми мало плануемо свое майбутне або принаймнi не надто переймаемося тим, що воно нам принесе. І хоча немае сумнiвiв, що кожен iз наведених прикладiв нетерплячостi та недалекоглядностi мае багато причин, одна з них переважае над iншими як загальна установка, що впливае на нашi рiшення в усiх сферах,– усе бiльша схильнiсть до миттевих задоволень.

Як я вже згадував, прагнення до короткочасних задоволень не е новою проблемою – нi, воно завжди ховалося у свiдомостi людини. І як ми побачимо в наступному роздiлi, цей «глюк» iснуе з певноi причини. Але зараз я хочу зосередитися не на тому, чому ми маемо таку схильнiсть, а на тому, що ми весь цей час iз нею робили. Майже кожен визнае важливiсть самоконтролю, цiлеспрямованостi та вiдданостi справi, але якщо ми намагалися науковим шляхом допомогти людям розвивати цi здiбностi – здатнiсть орiентуватися на майбутне, не схилятися перед труднощами на шляху до мети i утримуватися вiд необдуманих рiшень, що можуть принести проблеми в майбутньому,– чому змiни вiдбуваються так повiльно? Коли йдеться про дрiбнi щоденнi цiлi, бiльшiсть людей не дотримуеться своiх планiв десь на 20 %, i цей вiдсоток швидко зростае, якщо вони зайнятi, втомились або перебувають у стресовому станi.[2 - Роботи Кетлiн Вос.] Це означае, що принаймнi раз на кожнi п’ять випадкiв, коли ви намагаетесь вiдповiдальнiше працювати, краще харчуватися, бiльше заощаджувати, навчатися, щоб отримати кращi оцiнки або бути бiльш продуктивними, ви зазнаете невдачi, бо щось iнше на ту мить буде для вас цiкавiшим. А коли справа доходить до важливiших цiлей – тих, що дiйсно мають для нас значення,– ми ще рiдше досягаемо успiху. Згадайте всi тi обiцянки про покращення нашого життя, що ми даемо собi кожного Нового року. Лише 8 % iз цих рiшень зазвичай виконуються протягом року, а 25 % сходять нанiвець уже першого тижня.[3 - http://www.statisticbrain.com/new-years-resolution-statistics/] У результатi ми часто почуваемося безсилими в досягненнi власних цiлей, навiть гiрше – через розчарування в собi починаемо ледарювати, тринькати грошi, заiдати проблеми чи iншим чином пiддаемося спокусi отримати миттеве задоволення, за яке доведеться дорого заплатити.

Зважаючи на це, виникае цiкаве питання: якщо самоконтроль настiльки важливий для досягнення наших цiлей, чому вiн у нас настiльки мало розвинений i з часом лише погiршуеться? Чому еволюцiя, яка тривала тисячi рокiв, не забезпечила нас кращими засобами для вирiшення цього базового завдання, як це було з багатьма iншими, що виникали в нашому життi? Це питання здаеться логiчним, але насправдi, гадаю, його поставлено неправильно. Як науковцевi, менi важко повiрити, що наша свiдомiсть настiльки не пiдготована до протистояння iмпульсам, якi затьмарюють перспективи довгострокового успiху. Ми не повиннi бути настiльки вразливими до такоi давньоi проблеми. Якщо я маю рацiю – а я наведу обгрунтованi докази,– це означае, що ми повиннi ставити iнше, i дещо бiльш тривожне питання: що змушуе нас чинити неправильно? Яких ментальних iнструментiв ми не використовуемо, коли йдеться про досягнення довгострокового успiху?

Для мене вiдповiдь очевидна. Ми й досi маемо великi проблеми з вiдкладанням задоволення, розвитком цiлеспрямованостi та наполегливостi, тому що наше уявлення про принцип роботи самоконтролю недосконале. Ми бачимо неповну картину. Як наслiдок, натрапивши дорогою до успiху на роздорiжжя, де одна стежка – це психiчнi механiзми, характеристиками яких е розважливiсть i обачнiсть, а друга – емоцii та iнтуiцiя, ми обираемо неправильний шлях.

Якщо ви почитаете бестселери чи переглянете журнали, про якi я згадував ранiше, ви зрозумiете, про що йдеться. Головна iдея та сама – вистояти перед будь-якими викликами, застосовуючи для стримання своiх емоцiйних бажань те, що психологи називають контролем поведiнки,– функцii свiдомостi, що керують «пiдлеглими» процесами, такими як пам’ять, увага та вирiшення проблем, i контролюють iх. Термiн обрано не випадково. Цей аспект свiдомостi е, по сутi, «босом». Вiн дозволяе вам планувати, розмiрковувати i застосовувати силу волi. Вiн дае накази iншим процесам у свiдомостi, i цi накази потрiбно виконувати. Навiть коли йдеться про витримку, то науковi дослiдження, на противагу бiльш популярним версiям, переважно зосереджуються на використаннi когнiтивних стратегiй, волi, цiлепокладання, звичок тощо, якi мають допомогти зберiгати наполегливiсть i працювати для досягнен

я мети.[4 - У своiх популярних Анжела працях Дакворт часто зазначае, що витримка вимагае практики, iнтересу, значення i надii. Проте ii науково обгрунтована робота з виховання витримки набагато бiльше зосереджуеться на згаданих когнiтивних методах, якi стануть пiдгрунтям для готовностi до практики та наполегливоi працi.]

Але, як я збираюся продемонструвати, використання технiк, заснованих на таких когнiтивних здiбностях, хоч iнодi й спрацьовуе, однак не дае оптимального способу для досягнення складних цiлей. Якщо ми вибираемо методи та прийоми навчання, у яких надаеться особливого значення когнiтивному контролю, увазi тощо для розвитку самовладання та цiлеспрямованостi, то отримуемо набiр iнструментiв не лише недiевих та крихких, а ще й значною мiрою небезпечних. Яким буде результат? Ми налаштовуемо себе на невдачу, використовуючи слабкi iнструменти, якi часто виходять iз ладу i, що найгiрше, потенцiйно можуть завдати шкоди нашому фiзичному та психiчному благополуччю в довгостроковiй перспективi, навiть якщо нам здаеться, що ми можемо досягти успiху.

Хибна дихотомiя

Орiентацiя на свiдомi, рацiональнi авпекти психiки мае певнi прецеденти. Протягом столiть фiлософи, психологи й уся громадськiсть у намаганнi осягнути, чому люди приймають тi чи iншi рiшення, протиставляли мислення – начебто рацiональнi, логiчнi механiзми психiки, що ними, як нам здаеться, ми можемо керувати, емоцiям – нiбито iррацiональним i нестiйким компонентам, якi часто виникають проти нашоi волi. Існуе тенденцiя уславлювати переваги мислення i спонукати до уникнення пасток, що iх нам розставляють емоцii.

Проблема, однак, полягае в тому, що категоричне вiднесення розуму до чеснот, а емоцiй – до вад не вiдповiдае реальностi. Воно створюе хибну дихотомiю. Як ми побачимо в наступних роздiлах, психiка надiлена емоцiями, тому що вони частiше за все е адаптивними. Насправдi вони ведуть, а iнодi й штовхають нас у прийняттi рiшень на той шлях, який допоможе нам досягнути мети, не схибивши при цьому. Тенденцiя розглядати iх як проблемнi виникае через нерозумiння того, що в прийняттi рiшень люди е складними iстотами, оскiльки ми часто маемо суперечливi цiлi: однi зосередженi на моментi тут i зараз, iншi – на майбутньому. Якщо емоцii й справдi еволюцiонували, щоб допомагати в адаптацii, як вважае бiльшiсть дослiдникiв, то деякi з них мають бути пристосованi для задоволення короткострокових потреб i бажань, тодi як iншi – налаштованi на досягнення майбутнiх цiлей. Та коли йдеться про самоконтроль, майже вся дiя емоцiй зосереджуеться на короткочасних станах – тих, що ведуть до негайноi пристрастi або прагнення.

Таке бачення може лише утвердити хибну дихотомiю мiж пiзнанням та емоцiями. Найпоширенiший погляд на те, як ми повиннi розвивати здатнiсть до самообмеження, працьовитiсть, цiлеспрямованiсть тощо, можна звести до простого твердження: мислення – це добре, емоцii – погано. Бiльшiсть людей упевнена, що найкращим способом утриматися вiд ще одного шматка шоколадного торта, не витрачати всю платню на iмпульсивнi покупки чи не дивитися фiльм по телевiзору, коли треба працювати над важливим проектом, е жорстке використання когнiтивних iнструментiв для подолання безсоромних емоцiйних реакцiй, що спрямованi на втамування пристрастi до негайних задоволень. У результатi експерти та друзi радять нам використовувати стратегii на зразок вiдволiкання уваги, щоб завадити собi чи своiм дiтям зайвий раз сягнути рукою до банки з печивом. Спиратися на здоровий глузд у спробах переконати себе, що варто економити кошти або вiдвiдувати спортзал, i, якщо необхiдно, залучати силу волi, щоби змусити себе дотримуватися плану.

Проблема, однак, у тому, що цi стратегii досить непевнi. Як ми побачимо, вони можуть не спрацювати, коли використовуються занадто часто або в складних умовах. Наприклад, стратегii, що спираються на силу волi та самоорганiзацiю, мають маленький секрет: якщо часто використовувати iх для протистояння спокусам, вони стають менш ефективними. Так само стратегii, пов’язанi з вiдволiканням уваги, то складнiше застосовувати, що ближче до нас жаданий об’ект. І це наче лихий жарт, адже саме тодi вони нам особливо потрiбнi. А от чого ми нiколи не пропонуемо, то це звертатися до емоцiйного стану – використовувати саму емоцiю як стратегiю чи iнструмент для досягнення бажаного. І, як на мене, це дуже прикро.

Щоб виправити хибне розумiння самоконтролю, нам необхiдно, щонайменше, повнiстю змiнити ставлення до ролi емоцiй у досягненнi наших цiлей. Емоцii не завжди е перешкодою для терпiння i наполегливостi. Звичайно, iнодi вони можуть збити нас на манiвцi. Ми всi зазнавали спокуси зайнятися тим, що приносить задоволення, коли перед нами стояло складне завдання. Ми вiдчували апатiю, коли були засмученi, прагнули швидко досягти результату чи скуштувати заборонений плiд. Ми вiдчували гнiв i були готовi зiрватися, навiть знаючи, якоi шкоди це може завдати. Поза тим, ми припускаемося величезноi помилки, гадаючи, що коли деякi емоцii спонукають нас п

ддатися спокусi, то й усi вони дiють так само. Якби емоцii не спрямовували нашi рiшення адаптивними способами, ми б iх не мали: вони б давно залишилися на смiтнику еволюцii.

Насправдi емоцii належать до найпотужнiших i найефективнiших механiзмiв мозку, за допомогою яких вiн керуе адаптивними рiшеннями. Вони, до того ж, е первинними. Емоцiйнi реакцii iснували задовго до того, як у нас розвинулися когнiтивнi здiбностi до планування майбутнього, за якi вiдповiдають розвиненi лобовi частки мозку сучасноi людини, однак вони й досi протистоять короткочасним бажанням (наприклад, з’iсти всю iжу замiсть того, щоб подiлитися з близькими). Отже, секрет успiху полягае в розумiннi: емоцii – це не тiльки те, що трапляеться з нами; ними можна керувати й використовувати для досягнення цiлей, i результат залежить, зокрема, вiд того, наскiльки в нас розвинене вмiння викликати емоцii, потрiбнi для вирiшення поставлених завдань.

Якi ж це емоцii? Я сказав би, що найголовнiшi з них три: вдячнiсть, спiвчуття та гордiсть. Цi три емоцii, на вiдмiну вiд базових почуттiв – щастя, смутку або страху,– нерозривно пов’язанi з динамiкою суспiльного життя. Чому це так важливо? Тому, що саме соцiальне життя регулярно вимагае готовностi жертвувати чимось у певний момент заради забезпечення кращого майбутнього. Подумайте про останнiй раз, коли ви переживали одну з цих емоцiй, вiдчуйте ii. Напевно, вони пiдштовхували вас до поведiнки, що вимагае певних зусиль або витрат. Мене, наприклад, почуття вдячностi змушувало витрачати купу часу, щоб повернути борги або вiддячити за допомогу, яку я колись отримував. Я пересунув бiльше меблiв i витратив бiльше часу на подарунки для друзiв, нiж менi здавалося можливим, аби переконатися, що нашi стосунки залишаються мiцними. Зi спiвчуттям схожа ситуацiя. Воно змушуе багатьох вiддавати грошi, час, надавати емоцiйну пiдтримку тим, хто цього потребуе. Спiвчуття спонукае до альтруiзму, а його призначення, з погляду бiологii,– забезпечити кругообiг допомоги, коли це потрiбно. Гордiсть також може спонукати людей жертвувати теперiшньою вигодою заради майбутньоi. Я добре пам’ятаю, як одна моя студентка розповiдала: едине, що змушувало ii щодня вставати о п’ятiй ранку i веслувати з командою на холоднiй рiчцi Колумбiя перед заняттями,– це гордiсть, яку вона вiдчувала у своiй командi. Саме такi емоцii рухають суспiльне життя, спонукаючи нас до дiй, що можуть коштувати нам короткочасних задоволень або ресурсiв, зате дають надiю на бiльш значнi досягнення в майбутньому.

Я хочу показати, що саме цi емоцii, котрi змушують нас цiнувати майбутне, коли йдеться про успiх у спiлкуваннi, можна i треба залучати для досягнення успiху в будь-якiй сферi життя: академiчнiй, професiйнiй, фiнансовiй, у сферi здоров’я. Вони спонукають нас вiдмовлятися вiд чогось у короткостроковiй перспективi заради збереження стосункiв з близькими, але так само iх можна використати для налагодження взаемин iще де з ким, важливим для нашого успiху,– з нами майбутнiми. Його або ii потреби вони також допоможуть забезпечити. Зливати цi емоцii в один кiвш зi станами, у яких ми прагнемо до негайного задоволення,– з такими почуттями, як смуток та гнiв,– мабуть, найбiльша помилка, якоi будь-коли припускалася наука про самоконтроль. У цiй книжцi я доведу, що використання цих емоцiй як iнструментiв може принести багато користi, коли йдеться про наполегливiсть i цiлеспрямованiсть,– набагато бiльше, нiж можна отримати лише через використання розуму та волi. Але, напевно, iхня найбiльша й унiкальна перевага полягае в тому, що вони, збiльшуючи нашi перспективи в досягненнi успiху, водночас покращують наш внутрiшнiй стан, а не навпаки. Завдяки iм у пiдсумку ми вiдчуватимемо, що проживаемо те життя, яким варто жити, а не просто його марнуемо.

Побiчнi збитки

Тенденцiя покладатися на слабшi, когнiтивнi стратегii в досягненнi цiлей не лише зменшуе нашi шанси на успiх, вона також може призвести до супутнiх втрат. У загальному розумiннi цi втрати – те, що я люблю називати побiчними збитками,– мають два рiзновиди. Перший i найбiльш очевидний iз них пов’язаний зi стресом. Оскiльки бiльшiсть рекомендованих технiк е коригувальними за характером, тобто мають на метi переспрямувати базове прагнення до задоволення, а не запобiгти його виникненню, вони найчастiше вимагають значних зусиль. У вас виникае вiдчуття, нiби ви боретеся самi з собою всерединi власноi свiдомостi. Як ви, напевно, здогадались, усi види досвiду, що грунтуеться на зусиллях iз ризиком невдачi, мають дещо спiльне, i це стрес. У цiй книжцi ми побачимо: коли люди використовують когнiтивнi стратегii для опанування чи пригнiчення своiх емоцiй, щоб залишатися зосередженими на метi, у результатi вони, як правило, збiльшують свою чутливiсть до стресу. У процесi це може не тiльки бути неприемним, але й заважати здатностi до навчання, а отже, в певному сенсi використовувати подiбнi технiки – це як зробити два кроки вперед, а потiм один крок назад. З часом такi ефекти можуть ставати ще бiльш згубними

вони нерiдко призводять до проблем зi здоров’ям. Тож виходить, що ми працюемо, аби досягти кращого майбутнього, i водночас обмежуемо тривалiсть цього майбутнього.

Другий рiзновид побiчних збиткiв хоч i не такий яскравий, але викликае не менше тривоги. Досягнення успiху в сучасному свiтi вимагае вiд багатьох усе бiльшоi компетентностi у високопрофесiйних сферах. Так, якщо ви хочете стати першою скрипкою, то повиннi працювати годинами, щоб удосконалити свою майстернiсть i бути на крок попереду iнших. Якщо ви хочете потрапити до Гарвардськоi медичноi школи, Єльськоi школи права або вiдомоi корпорацii в Силiконовiй долинi, вам потрiбно дiяти так само. Конкуренцiя дуже жорстока, вона вимагае цiлковитоi вiдданостi справi й безупинного здобування нових знань i навичок. І те, як ми мотивуемо себе, може вiдiграти величезну роль.

Усi рекомендованi на цей час способи, що спираються на контроль поведiнки, розсудливiсть тощо, мають спiльну ознаку – рацiональну антисоцiальнiсть. Уживаючи цей термiн, я маю на увазi, що вони трактують свiдомiсть як машину, котра iснуе в соцiальному вакуумi, а iнженери налаштовують ii механiзми, намагаючись зробити iх якомога бiльш ефективними. Логiчне планування дiй, необхiдних для досягнення успiху, повинне спонукати до виконання цих дiй. Сила волi може долучатися до процесу, аби запобiгти iррацiональним емоцiйним реакцiям, що збивають людей на манiвцi. Методи вiдволiкання, формування звички, переоцiнки мети та подiбнi – це запобiжники, що не дають нам зiйти зi шляху. Але вони жодним способом i в жоднiй формi не враховують соцiального простору. Жоден з них не допомагае нам будувати i пiдтримувати взаемини, що, як ми побачимо далi в цiй книжцi, не лише сприяють наполегливостi та успiху, але й допомагають нам почуватися реалiзованими та сповненими життевих сил.

Ви, напевно, чули, що витримка, принаймнi якщо ii розглядати в поширений нинi спосiб – як одну з когнiтивних навичок, пов’язана зi знаходженням сенсу життя та з життестiйкiстю. Але пов’язана не значить гарантуе; усе залежить вiд того, як скласти докупи частини пазлу. Для декого високий рiвень витримки е запорукою дивовижних досягнень. Для iнших вона спричиняе протилежний ефект: вони крутяться, наче бiлка в колесi, марно намагаючись зрушити з мiсця. Я знаю, що визначення термiна «витримка» та ii прояви, котрi зазвичай наводять як приклад, дозволяють думати, нiби надiленi витримкою люди не е перфекцiонiстами, але якщо ви поглянете на реальнi данi, то побачите набагато бiльш заплутану картину. В основi поняття витримки лежить така iдея: витримка – це самоконтроль iз додатком, i цей додаток не тiльки мае здатнiсть пiдвищувати рiвень самоконтролю, а ще й мотивований робити це знову й знову, коли перед нами постають складнi завдання. Справжня проблема, однак, полягае в тому, що коли ви покладаетеся на типовi когнiтивнi стратегii, щоб утриматися на обраному шляху попри спокуси, це не завжди добре спрацьовуватиме. Саме з цiеi причини iсторii про успiх окремих людей можуть уводити в оману. Складно з’ясувати, чи певна особа досягла успiху, бо була надiлена витримкою, чи незважаючи на це. Тому в цiй книжцi я зосереджуватимуся на експериментах i даних, зiбраних багатьма способами в рiзних дослiдницьких середовищах. Лише за умови комплексного й ретельного вивчення даних можна отримати чiтку й достовiрну картину.

Дозвольте навести вам приклад. Одним iз найгучнiших вiдкриттiв у дослiдженнях витримки став ii зв’язок iз участю в конкурсi зi знання правопису Scripps Spelling Bee, що е джерелом сильного стресу. Хоча витримку саму по собi асоцiювали з успiхом (дiти з бiльш високим ii рiвнем довше затримувались у фiнальних турах конкурсу), коли до уваги взяли рiзницю у вербальному IQ та вiцi, вiдмiнностi у витримцi практично втратили значення. Інакше кажучи, рiвень iнтелекту дитини в поеднаннi з ii вiковим досвiдом нiвелював будь-який вплив витримки на визначення того, хто виграе змагання або наблизиться до групи обраних. Це не означало, що витримка була причиною високого вербального IQ. Аж нiяк, цi два чинники не були пов’язанi. Скорiше це доводило, що коли додати витримку до iнших потрiбних якостей, це б не дало змоги пояснити, хто досягае успiху на престижному конкурсi з орфографii. Однак наявнiсть витримки дещо таки зумовлювала, а саме бiльшi витрати часу на навчання та зазубрювання слiв – довгi години зусиль, якi не обов’язково приводили до кращого виступу на змаганнi, зате мали, на жаль, один результат: посилення соцiальноi iзоляцii.[5 - Оригiнальнi працi Дакворт про витримку в «Журналi психологii особистостi та соцiальноi психологii» (JPSP).] А коли йдеться про фiзичне та психологiчне здоров’я людини, нiякi чинники не призводять до серйознiших проблем або до глибшого нещастя, нiж вiдсутнiсть мiцних зв’язкiв з iншими людьми.

Якщо вам потрiбно бiльше доказiв того, яку загрозу несуть когнiтивнi шляхи до розвитку наполегливостi, подумайте про таке. Саме тi люди, якi мають найвищий рiвень сумлiнностi (ця особистiсна риса, по сутi, iдент

чна наполегливостi; сумлiнну людину визначають як старанну, уважну, працьовиту й орiентовану на досягнення), найбiльше страждають, коли стикаються з невдачами.[6 - http://personalpages.manchester.ac.uk/staff/alex.wood/cons.pdf (http://personalpages.manchester.ac.uk/staff/alex.wood/cons.pdf)Варто також додати новi статтi в JPSP про сумлiннiсть i витримку.] Хоча втрату роботи всi переживають важко, у сумлiнних, або наполегливих, осiб самопочуття погiршуеться на 120 % частiше, нiж у тих, хто мае нижчий рiвень вiдповiдних рис. Тож попри те, що сумлiннi люди, тобто орiентованi на досягнення своiх цiлей за рахунок iнших соцiальних прiоритетiв, спочатку можуть здаватися бiльш життездатними, це дещо хибне уявлення. Воно зумовлене тим, що працьовитi люди не так часто помиляються. Але якщо i коли вони стикаються з невдачею, то зазнають вiд неi бiльшоi шкоди, адже не мають подушки безпеки, яка б iх захистила.

Щоб вийти з цiеi пастки й подбати водночас i про досягення своiх цiлей, i про утвердження життездатностi, ми повиннi використовувати, а не iгнорувати доступнi нам емоцiйнi iнструменти. Це не значить, що ми сядемо в коло i почнемо спiвати пiсень. Це не заперечить того факту, що конкуренцiя е жорсткою i для того, щоб стати першим у будь-якiй галузi, потрiбнi вiдданiсть справi та досконалiсть. Проте розвиток емоцiй вдячностi, спiвчуття i гордостi дозволить нам протистояти спокусi засобами, що не сприятимуть формуванню аскетичноi особистостi й не зроблять нас вiдрiзаними вiд суспiльства.

Це допоможе нам досягати наших цiлей, одночасно створюючи зв’язки, що пiдтримають нас i вбережуть вiд хибних крокiв на цьому шляху. І у такий спосiб, як ми побачимо далi, захистить нашi розум та тiло вiд руйнiвних наслiдкiв самотностi.

Подорож тривае

На подальших сторiнках я сподiваюся переконати вас, що мiй погляд на те, де ми помиляемося щодо розвитку самоконтролю й наполегливостi, правильний. Щоб полегшити вам розумiння цього погляду, а також посприяти суспiльному обговоренню, яке вiн, сподiваюся, викличе, я подiлив книжку на три окремi частини. У першiй – «Закладання основ» – я маю намiр викласти суть проблеми, а потiм спростувати найсерйознiшi хибнi уявлення щодо того, як ii вирiшити. У роздiлi 2 я коротко розгляну, чому людська свiдомiсть вiддае перевагу короткостроковiй винагородi, до яких проблем це призводить i як, вiрите ви в це чи нi, майже кожен пiддаеться спокусi за вiдповiдних обставин. Потiм, у роздiлi 3, я спробую спростувати хибну думку про те, що мислення у справi самоконтролю дiе бездоганно, продемонструвавши численнi недолiки, пов’язанi з покладанням на розсудливiсть, волю i контроль поведiнки в досягненнi наших довгострокових цiлей.

У другiй частинi книжки – «Емоцiйна панель iнструментiв» – я продемонструю, як почуття вдячностi, спiвчуття i гордостi (так, гордостi), коли iх правильно культивувати й використовувати, забезпечують найсильнiшу противагу потуранню своiм бажанням та iмпульсивностi, якi часто слугують пiдгрунтям для невдачi. Вдячнiсть i спiвчуття не е пасивними емоцiями; вони е станами тихоi сили. Гордiсть, якщо вона доречна, не е руйнiвною емоцiею, вона надзвичайно корисна i перспективна. Коли ми розглянемо кожну з цих емоцiй по черзi (роздiли 4–6), я зосереджуся не тiльки на тому, як i чому вони формують нашу поведiнку, а й на стратегii iх ефективного використання.

У третiй, останнiй частинi книжки – «Додана вартiсть» – я розгляну, чому прийняття заснованих на емоцiях стратегiй може вiдкрити найпевнiший шлях до мети як для окремих людей, так i для суспiльства в цiлому. У сьомому роздiлi я покажу вам, що справжнi джерела самоконтролю криються в доброчесностi, а не в унiкальних досягненнях. Здатнiсть вiдкладати винагороду розвинулася не для того, щоб допомагати нам отримувати кращi оцiнки, збiльшити пенсiйнi накопичення чи стати стрункiшими. Вона виникла, щоб допомогти нам вирiшити головну проблему соцiального життя, пов’язану з характером. Вона розвинулася, щоб дозволити нам спiвпрацювати, дiлитися, бути в цiлому доброчесними. Саме добра вдача як ранiше, так i тепер е основою побудови й пiдтримання соцiальних зв’язкiв, i в загальному розумiннi саме вона забезпечуе успiх у малих групах. Визнання цього факту вiдкривае дверi не тiльки до розумiння того, як ми можемо пiдвищити ймовiрнiсть нашого iндивiдуального успiху, а й до вирiшення деяких проблем, що iх ставлять перед нами сучаснi шляхи досягнення цiлей, i самотнiсть е головною серед них. У роздiлi 8 я докладнiше розгляну переваги використання емоцiйних iнструментiв, щоб з’ясувати, як, за умови правильного використання, може вiдбуватися iх вiрусне поширення в групах i суспiльствах тими способами, якi дають перспективу для досягнення успiху i одночасно сприяють загальному добробуту.

Нарештi, в епiлозi до цiеi роботи я мiркуватиму про те, як ця нова перспектива повинна змiнити шлях нашого мислення щодо прагнення успiху i як краще реалiзувати наведенi методи. Щодо змiни нашого мислення важливо визнати двi речi. По-перше, з науко

оi точки зору емоцii вдячностi, спiвчуття i гордостi – це не лише три незалежнi людськi чесноти; насправдi вони е джерелом багатьох iнших. По-друге, емоцii не е чимось, що просто нав’язане нам; ми можемо ретельно контролювати, що вiдчуваемо i коли ми це робимо. У поеднаннi цi факти породжують абсолютно новий спосiб розумiння того, як певнi емоцii можна й потрiбно використовувати для забезпечення процвiтання людини. Проте на цей час недостатньо фахiвцiв (викладачiв, корпоративних тренерiв, менеджерiв або консультантiв) сприймае цю точку зору, а це означае, що дуже небагато людей озброенi методами, необхiдними для досягнення значного успiху. Настав час змiнити це, бо якщо ми збираемося вiдповiдати на виклики, що постають перед нашим життям та кар’ерою i часто вимагають терпiння, вiдданостi та стiйкостi, то нам знадобиться вся зброя з нашого арсеналу. Тому на завершення я запропоную деякi iдеi про те, з чого ми можемо почати.

ЧАСТИНА 1

ЗАКЛАДАННЯ ОСНОВ

Роздiл 2

Суть проблеми: чому i як усi ми девальвуемо майбутне

Один шматочок зефiру зараз чи два пiзнiше? Це оманливо просте питання. Вiд такого б ви не очiкували, що воно розпочне наукову революцiю. Але п’ятдесят рокiв тому все сталося саме так.

Психолог Вальтер Мiшель у дитячому садку «Бiнг», розташованому в кампусi Стенфордського унiверситету, розпочав серiю експериментiв, що вiдкрили завiсу над роботою розуму та збоями в самоконтролi й у такий спосiб змiнили погляд людей на успiх i його досягнення. Цi експерименти, тепер вiдомi пiд назвою «Зефiрний тест», дозволили розробити iнструменти прогнозування поведiнки, що доти вважались чимось на кшталт Святого Грааля для вчених-бiхевiористiв. Завдяки iм було запропоновано спосiб вiддiлити зерно вiд полови у визначеннi того, хто, найiмовiрнiше, досягне успiху – можливiсть вiдбору, що, як ви можете собi уявити, була б безцiнною для педагогiв, роботодавцiв i рекрутерiв.

По сутi, «Зефiрний тест» стосувався переважно здатностi протистояти спокусi. Дiтей ставили перед тяжкою дилемою, час на розв’язання якоi було обмежено. Вони могли негайно з’iсти один смаколик, що його дослiдник поклав на стiл перед ними (найчастiше зефiр, звiдси й назва тесту). Або, якщо вони були спроможнi встояти перед бажанням проковтнути його, доки дослiдник не повернеться до кiмнати, винагорода подвоювалась – дiти отримували два смаколики. Хоча вибiр здаеться досить простим, виявилося, що успiх або невдача кожноi дитини у протистояннi першiй спокусi не вiдображали лише випадковий вибiр у випадковий день. Тест давав змогу подивитись у майбутне й отримати уявлення про те, як дитина даватиме раду багатьом спокусам, якi чекають на неi в життi, що лежить попереду. Дiти, котрi могли чекати – тi, хто був спроможний протистояти прагненню негайного задоволення,– не просто отримували два шматки зефiру. Вони отримували набагато бiльшi можливостi у життi.

Оскiльки команда Мiшеля стежила за дiтьми, поки вони зростали, було виявлено послiдовну закономiрнiсть. Тi, хто був стiйкiшим до спокуси в дошкiльному вiцi, досягли бiльшого успiху порiвняно з iхнiми iмпульсивнiшими однолiтками. Вони не тiльки мали кращi оцiнки в школi, а й перевершили зефiролюбiв у тестi SAT на понад 200 пунктiв, тим самим збiльшивши своi шанси на вступ до обраних коледжiв.[7 - Книжка про «Зефiрний тест».] Можливо, ще дивовижнiшим е той факт, що iхнi досягнення не обмежувались академiчними сферами. Високий рiвень самоконтролю також передбачав успiх у соцiальних вiдносинах i навiть у сферi здоров’я. Дошкiльнята, що продемонстрували краще терпiння, у дорослому вiцi мали кращi мiжособистiснi стосунки, були менш схильними до ожирiння, рiдше вдавалися до споживання заборонених наркотичних речовин i мали пов’язанi з цим залежностi. Так само дослiдження, проведенi з iншими дорослими – не тими, що брали участь у тестах Мiшеля,– показали, що високий рiвень самоконтролю сприяе збiльшенню фiнансового благополуччя у виглядi кращих пенсiйних заощаджень i нижчого рiвня заборгованостей.

Простiше кажучи, здатнiсть контролювати своi iмпульси мае значення в життi. Про що б ми не говорили: про навчання, практику, заощадження, спорт або наполегливiсть,– саме готовнiсть вiдмовитися вiд чогось певноi митi, щоб отримати бiльше в майбутньому, нерiдко може справити вирiшальний вплив на досягнення ваших цiлей. Насправдi це i е та сама початкова iдея, що призвела до нинiшнього галасу навколо наполегливостi. Визначена як здатнiсть зберiгати рiшучiсть i мотивацiю протягом тривалого часу, наполегливiсть е чимось на кшталт самоконтролю з додатком. Вона передбачае не тiльки здатнiсть вiдкладати задоволення, а й потужний стимул робити це знову i знову.

Проте, як я зазначав на початку цiеi книжки, у такiй ситуацii е дещо дивне. Якщо здатнiсть вiдкладати задоволення настiльки важлива для того, щоб рухатися вперед у життi, то чому це так важко робити? Для вiдповiдi на це питання потрiбно зробити крок назад i поглянути, як працюе наша свiдомiсть. Перш нiж ми зможемо розглядати рiшен

я цiеi проблеми, варто переконатися, що ми добре розумiемо ii походження та поширенiсть.

Мурахи та коники

Базовим життевим фактом е те, що весь вплив багатьох рiшень не вiдчуваеться негайно. Наче паросток, що зростае, чи рана, що повниться гноем, всебiчне сприйняття результатiв певного рiшення часто потребуе часу. Інодi це не створюе значних проблем. Якщо обидва результати,– як безпосереднiй, так i майбутнiй, е позитивними, то дилеми просто не iснуе. Наприклад, якщо ви любите займатися спортом i маете достатньо часу, щоб це робити, все добре. Тренування не тiльки дае вам задоволення в певний момент, а й покращуе фiзичну форму, що саме по собi веде до змiцнення здоров’я. Труднощi у прийняттi рiшень виникають тодi, коли витрати та винагороди вiд вибору не е паралельними в часi. І, як ви можете здогадатися, останнiй тип ситуацiй бiльш поширений. Дуже багато рiшень передбачають тимчасовi компромiси, тобто витрати або вигоди, до яких вони ведуть зараз, не рiвноцiннi тим, якi з’являться з часом. Яку iжу ви обираете, куди i як iнвестуете грошi, як проводите вiльний час – усi цi рiшення i багато подiбних часто приносять рiзний виграш або втрати з плином часу. З’iсти додаткову порцiю картоплi фрi може бути досить приемно цiеi митi, але, ймовiрно, це призведе до неприемних i стресових наслiдкiв пiд час перевiрки ваги наступного тижня в кабiнетi лiкаря. Зняття вашоi премiальноi готiвки з заощаджувальних пенсiйних депозитiв на оренду сучасноi й модноi моделi BMW на деякий час посилить ваше вiдчуття комфорту i власноi значущостi, однак зменшить вiдчуття захищеностi та впевненостi в майбутньому. Навiть приемне вiдвiдування тренажерного залу може призвести до майбутнiх негараздiв, якщо воно вiдбуваеться за рахунок пiдготовки до шкiльного iспиту або презентацii для роботи.

Такi рiзновиди ситуацiй, коли рiзнi наслiдки розкриваються з плином часу, вiдомi як дилеми мiжчасового вибору. Ми постiйно стикаемося з ними в повсякденному життi. Щоразу, коли ви вирiшуете спрямувати зусилля чи ресурси на одну дiяльнiсть або мету за рахунок iншоi, цiлком iмовiрно, виникають компромiси, незалежно вiд того, чи звертаете ви на них увагу. Якщо ви ними переймаетесь (а я сподiваюся пiзнiше переконати вас, що навiть коли вам здаеться, нiби ви не зважаете на компромiси, ваш розум постiйно iх розглядае), постае питання: як це вирiшити? Як обирати мiж старанною роботою над проектом упродовж наступних кiлькох годин i обiдньою перервою? Безпосередньо в цi моменти у гру вступають думки про людську природу. Якщо ви розсудлива людина, орiентована на пiдвищення корисностi (цим химерним термiном економiсти позначають здатнiсть задовольняти потреби), стратегiя прийняття рiшень зрозумiла. Якщо ви порiвняете кориснiсть приемного обiду в компанii добрих спiврозмовникiв iз бонусом до заробiтноi плати або пiдвищенням на посадi, якi ви, ймовiрно, отримаете, виконавши важливий проект за розкладом, вiдповiдь буде простою. У бiльшостi випадкiв довгостроковi вигоди вiд другоi ситуацii переважать безпосередне задоволення вiд першоi. Наполеглива праця зараз дае можливiсть збiльшити кiлькiсть приемних обiдiв iз друзями в подальшi роки. До речi, страви, напевно, будуть ще смачнiшими i iх буде легше придбати через збiльшення статкiв. Отож продовжуйте працювати, не розгинаючи спини.

Перш нiж ви вкажете, що ця рекомендацiя дещо неправильна, заждiть, далi буде. Але наразi цей приклад показуе, що пiд час прийняття рiшень, якi передбачають зусилля або витрати, бiльшу частину часу ми зосередженi на зважуваннi альтернатив. Якщо звернутися до одного з найвiдомiших мотивiв Езопа, ваша свiдомiсть мае вирiшити, хоче вона бути мурахою чи коником.

Для тих, хто, можливо, не пам’ятае давньоi байки: вона змальовуе радощi та страждання двох iстот iз абсолютно рiзними поглядами на робочу етику. Сюжет ii такий. На початку лiта мураха i коник мають вирiшити, як провести час. Працьовита мураха змогла встояти перед спокусою гратися пiд теплим лiтнiм сонечком i натомiсть гарувала, збираючи та складаючи iжу на холоднi мiсяцi, що чекали попереду. Безтурботний коник зробив навпаки. Вiн присвятив свiй час безперервним веселощам, музицi й танцям, оскiльки в теплi мiсяцi iжi було достатньо. Коли настав час холодноi зими, мураха була повнiстю забезпечена iжею, щоби провести цю пору в достатку. Що ж до коника, то йому довелося голодувати пiсля того, як мураха вишпетила його за пустощi та безвiдповiдальну поведiнку.

Цю iсторiю використовують уже тривалий час, аби призвичаiти дiтей до думки, що важка праця замiсть гри часто необхiдна для подолання випробувань i забезпечення гiдного життя (або принаймнi виживання), але насправдi цей сюжет чудово вiдображае механiзми самоконтролю. Коник символiзуе цiннiсть негайного задоволення. Мураха уособлюе протилежне: цiннiсть майбутнiх винагород, що за них доводиться сплачувати безпосереднiм задоволенням. Якщо ваша свiдомiсть вiддае перевагу конику, то вашi рiшення тяжiтимуть до короткостроковоi винагороди, тобто в моему прикладi спокуса ви

ти з друзями переважить мотивацiю до роботи над важливим проектом. І навпаки, якщо вона вiддае перевагу мурасi, прагнення майбутнiх винагород у форматi визнання i платнi триматиме вас зосередженими на виконаннi завдання, навiть якщо це вимагатиме певних сьогоденних жертв. Цю метафору також можна застосувати, якщо йдеться про заощадження, вибiр харчiв, фiзичнi навантаження чи виконання обiцянок. Свiдомiсть завжди зайнята зважуванням цiнностi негайних i майбутнiх винагород.

Загалом це здаеться розумною структурою для прийняття рiшень. Як ми побачимо нижче, короткостроковi винагороди iнодi варто цiнувати. Якби це було не так, у нас би просто не виникало подiбних бажань. Отже, все, що потрiбно для прийняття правильних рiшень,– це об’ективний психiчний алгоритм, що неупереджено й точно визначае, яку саме «комаху» ви повиннi наслiдувати в кожному конкретному випадку. Єдина проблема полягае в тому, що такого алгоритму не iснуе. Людська свiдомiсть мае вбудований механiзм зосередження на сьогоденнi. Вона схильна прагнути до негайного задоволення i знецiнювати майбутнi винагороди. У результатi, щоб мураха перемогла коника, майбутня винагорода повинна значно переважати негайну. В iнших випадках ми, наче коник, схильнi переiдати, танцювати, прокрастинувати i веселитись, а не працювати, заощаджувати чи якось iнакше старанно закладати пiдгрунтя для майбутнього успiху. Однак те, чи це помилка, чи особливiсть «програмного забезпечення» мозку, залежить не вiд того, ЯК, а вiд того, КОЛИ ви ставите це питання.

Зворотне знецiнювання

Щоб зрозумiти, чому ми маемо тенденцiю настiльки знецiнювати майбутне, потрiбно змiнити спосiб, у який ви зазвичай думаете про знецiнювання. Багато речей, що ми iх купуемо, починають негайно знецiнюватися. Достатньо трохи проiхатися на новому автомобiлi, i вiн уже коштуватиме дешевше. Використовуйте свiй ноутбук протягом декiлькох мiсяцiв, i вiн утратить значну частину вартостi. Та коли йдеться про мiжчасовий вибiр, знецiнювання працюе наче у зворотний бiк. Важливiсть i цiннiсть об’ектiв чи винагород, котрi ви ще не отримали, зменшуеться в мiру того, як вони пересуваються далi, у майбутне. Так, наприклад, новий автомобiль прямо з конвеера видаеться менш цiнним, якщо ви отримаете його за шiсть мiсяцiв, нiж якщо це станеться вже за шiсть тижнiв. Це явище, що називаеться часовим дисконтуванням, або дисконтуванням затримок, уже давно визнали економiсти.[8 - Адам Смiт.] Для багатьох iз них, особливо тих, хто були лiдерами економiчноi думки ХХ столiття й дотримувалися погляду, що люди повиннi функцiонувати як рацiональнi максимiзатори грошей i ресурсiв, дисконтування було прикрим вiдхиленням у свiдомостi. Знецiнення товарiв, що будуть отриманi в майбутньому, за вiдсутностi будь-яких твердих причин для зниження iхньоi вартостi здавалася нелогiчною. Зрештою, у цьому й полягае суть iнтересу та iнвестицiй. Ви зараз iнвестуете грошi, а не витрачаете iх на бажанi товари, щоб у довгостроковiй перспективi кiлькiсть грошей збiльшилась i ви змогли бiльше на них купити.

Якщо вiдкинути обурення економiстiв, часове дисконтування е загальновизнаним феноменом психiчного складу людини. Дозвольте навести приклад. Скажiмо, уряд запропонував вам повернення податку в розмiрi 100 доларiв. Я впевнений, що вам би таке сподобалось. А тепер припустiмо, що уряд трiшки змiнив умови. Наприклад, вiн запропонував вам два варiанти повернення коштiв. У першому випадку ви отримуете можливiсть повернути 100 доларiв негайно без будь-яких обмежень, у другому – можна iнвестувати 100 доларiв в облiгацiю на гарантований дохiд у 400 % за рiк. І що ви тепер робитимете? Хочете – вiрте, хочете – нi, та якщо ви такi, як бiльшiсть людей на планетi, ви все одно оберете 100 доларiв негайно, хоча другий варiант, мабуть, е найкращою пропозицiею iнвестування, яку вам робили коли-небудь у життi.

Можливо, в це твердження спершу складно повiрити, тож дозвольте менi надати вам деякi докази з моiх власних дослiджень та експериментiв. Ми вирiшили провести дуже просте дослiдження для вивчення фiнансовоi витримки. Для цього запросили людей з Великого Бостона до нашоi лабораторii й розмiстили кожного з запрошених в окремому кабiнетi з комп’ютером. Ми поiнформували iх про те, що комп’ютер поставить 27 запитань, по одному за раз, а iм треба буде визначитися, якому з двох грошових варiантiв вони вiддають перевагу. Кожне запитання мало таку форму: «Ви б волiли отримати зараз X доларiв чи Y доларiв через Z днiв?» Щоб зробити ставки реальними, ми сказали учасникам, що довiльно оберемо одне з iхнiх рiшень i розрахуемося за ними. Якщо, наприклад, ми обрали пункт «Ви б волiли отримати зараз 41 долар чи 75 доларiв за 20 днiв?» для певноi особи, яка вказала переваги негайноi виплати, ми вiддаемо iй 41 долар наприкiнцi сесii. Якщо людина вказала на вiддалену винагороду, ми вiдправляемо iй чек на 75 доларiв за 20 днiв. Усе просто.

Значення X, Y i Z не були випадковими. Y завжди був бiльшим, нiж X, оскiльки в iншому разi не було б сенсу вiдмовлятися вi

негайноi винагороди заради майбутньоi, що була б меншою. Змiнюючи рiзницю мiж окремими парами X та Y i водночас змiнюючи термiн очiкування вiдтермiнованоi винагороди, ми змогли розрахувати, наскiльки будь-яка людина девальвувала майбутнi фiнансовi винагороди. Ця мiра набула форми рiчного коефiцiенту дисконтування (РКД) – числа, що коливаеться в межах вiд 0 до 1 й вiдображае вiдношення вартостi фiксованоi суми, що буде отримана через один рiк, до вартостi тiеi самоi суми, якщо ii буде отримано негайно. Інакше кажучи, якщо людина мае РКД 0,50, це означае, що 100 доларiв, якi вона отримае через рiк, сьогоднi вона сприймае як такi, що вартi лише 50 доларiв. Якщо подивитися на це з протилежного боку, РКД 0,50 означае, що людина скорiше захоче отримати 50 доларiв сьогоднi, анiж 100 доларiв через рiк.

Як ви гадаете, скiльки разiв середньостатистична людина зробила вибiр на користь майбутнього в ходi нашого експерименту? Результат може шокувати (хiба що ви добре знайомi з таким типом дослiджень): середнiй ADF був 17, тобто середньостатистична людина сприймала 100 доларiв як такi, що вартi лише сiмнадцяти, якщо iй треба було чекати рiк, аби iх отримати.[9 - Стаття про психологiю дисконтування.] Інакше кажучи, якби ви запропонували цiй типовiй людинi щось бiльше, нiж 17 доларiв, негайно замiсть 100 доларiв за рiк, вона вмить погодилася б. Це неабияке фiнансове нетерпiння, адже перетворення 17 доларiв на 100 лише за рiк означае рентабельнiсть iнвестицiй, що дорiвнюе понад 400 %. Таке рiшення не мае особливого сенсу, хiба що тi 17 доларiв потрiбнi вам, щоб якось вижити протягом кiлькох наступних днiв. В iншому разi воно видаеться занадто необачним, бо за рiк ви мали би змогу купити набагато бiльше речей чи продуктiв.

Ви, як i багато економiстiв, можете запитати, чому ця короткозорiсть притаманна мозку, який начебто був сконструйований еволюцiею як адаптивний iнструмент. Звiдки взялася ця хиба? Вiдповiдь доволi складна, адже насправдi дисконтування може мати сенс тiльки за певних умов. Пам’ятаете давню приказку: краще синиця в жменi, нiж журавель у небi? Нiхто не заперечуватиме, об’ективно кажучи, що журавель наповнить ваш шлунок краще, нiж синиця. Та коли йдеться про гарантованiсть того, що журавель потрапить до шлунка, а також про вибiр мiж маленькою пташкою й варiантом залишитися без жодноi змоги втамувати голод, рiшення на користь синицi стае бiльш зрозумiлим. Те саме i з дилемами мiжчасового вибору. Нiхто не заперечуе, що 100 доларiв за рiк коштують бiльше, нiж 17 цiеi митi, але кориснiсть суми в 100 доларiв дуже залежить вiд упевненостi, що цi грошi справдi стануть для вас доступними. А що, коли банк пiде на дно? А що, як ви самi опинитесь у могилi? Жертвувати чимось варто лише тодi, коли ця жертва гарантовано принесе зиск у майбутньому.

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

1

Детальнiше див. Пол Робертс «Імпульсне суспiльство», а також дослiдження центру П’ю: http://www.pewinternet.org/2012/02/29/main-findings-teens-technology-and-human-potential-in-2020/

2

Роботи Кетлiн Вос.

3

http://www.statisticbrain.com/new-years-resolution-statistics/

4

У своiх популярних Анжела працях Дакворт часто зазначае, що витримка вимагае практики, iнтересу, значення i надii. Проте ii науково обгрунтована робота з виховання витримки набагато бiльше зосереджуеться на згаданих когнiтивних методах, якi стануть пiдгрунтям для готовностi до практики та наполегливоi працi.

5

Оригiнальнi працi Дакворт про витримку в «Журналi психологii особистостi та соцiальноi психологii» (JPSP).

6

http://personalpages.manchester.ac.uk/staff/alex.wood/cons.pdf (http://personalpages.manchester.ac.uk/staff/alex.wood/cons.pdf)

Варто також додати новi статтi в JPSP про сумлiннiсть i витримку.

7

Книжка про «Зефiрний тест».

8

Адам Смiт.

9

Стаття про психологiю дисконтування.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить