Кохання останнього магната
Френсiс Скотт Фiцджеральд

Френсiс Скотт Фiцджеральд (1896–1940) – видатний американський письменник, автор багатьох романiв та оповiдань про поколiння «епохи джазу». У видавництвi «Фолiо» вийшли друком його книжки «Нiч лагiдна», «Великий Гетсбi» та «По той бiк раю».

«Кохання останнього магната», незакiнчений через передчасну смерть автора роман Ф. Скотта Фiцджеральда, який вперше був опублiкований у 1941 роцi його другом i вiдомим лiтературним критиком Е. Вiлсоном пiд назвою «Останнiй магнат», посiдае ключове мiсце в спадщинi письменника. Позначений автором як вестерн, роман розповiдае про становлення комерцiйноi «студiйноi системи» Голлiвуду з усiм його закулiссям та норовами «дикого Заходу».

Попри незавершенiсть, роман неодноразово лягав в основу театральних та кiнопостановок, найвiдомiшою з яких е фiльм Елiа Казана «Останнiй магнат» (1976) з Робертом де Нiро, Робертом Мiтчем та Джеком Нiколсоном у головних ролях. У 1993 роцi лiтературознавець Метью Дж. Брукколi, провiдний фахiвець з творчостi письменника, опублiкував невiдредаговану версiю роману пiд назвою «Кохання останнього магната», за якою i було здiйснено переклад.

Френсiс Скотт Фiцджеральд

Кохання останнього магната

Вестерн

Роздiл I

Хоча на самому кiноекранi я й не з’являлася, та виросла я саме в кiно. Нiхто iнший як Рудольф Валентiно[1 - Рудольф Валентiно (1895–1926) – вiдомий американський кiноактор iталiйського походження, зiрка нiмого кiно, творець типажу «екзотичного героя-коханця».] заiжджав на мiй день народження, коли менi сповнилося п’ять – принаймнi так менi казали. Я зазначаю це лише для того, аби було зрозумiло, що я бачила, як крутяться колiщата Голлiвуду, ще до того, як досягла свiдомого вiку.[2 - Свiдомим вiком (age of reason) прийнято вважати сiм рокiв, коли дитина починае усвiдомлювати вiдповiдальнiсть за своi вчинки.]

Десь рокiв у вiсiмнадцять я було надумала навiть написати мемуари «Донька продюсера», та саме в цьому вiцi руки до мемуарiв якось не доходять. І це добре, бо iнакше та моя писанина дуже скидалася б на прiсну ветхозавiтну колонку солодкавоi Лолi Парсонз.[3 - Луела Парсонз (англ. Louella Parsons, 1881–1972) – американська журналiстка, кiнооглядачка i колумнiстка, колонка якоi з оглядом новин Голлiвуду, включаючи плiтки, у газетi «Los Angeles Herald-Examiner» передруковувалася бiльш нiж у шестистах газетах по всьому свiту, сягаючи читацькоi аудиторii понад двадцять мiльйонiв, зробивши Парсонз найвпливовiшою оглядачкою (i плiткаркою) кiноiндустрii США. В оригiналi гра слiв: англiйською «lolly» означае «льодяник», «цукерочка».] Мiй татко займався кiнобiзнесом так само, як iншi займалися бавовною чи сталлю, тому я сприймала галузь його дiяльностi досить-таки стримано. Так само я сприймала й Голлiвуд: з сумирною покiрнiстю примари, приписаноi до певного будинку з привидами. Знаю-знаю, що, на вашу думку, я мала б вiдчувати, та запевняю вас: я вперто залишалася не нажаханою.

Втiм, легше сказати, нiж бути почутою. От коли я навчалася в Бенiнгтонi,[4 - Бенiнгтонський коледж (англ. Bennington College) – елiтний приватний коледж вiльних мистецтв, розташований у передмiстi мiста Бенiнгтон (штат Вермонт, США), заснований у 1932 роцi як жiночий коледж.] деякi з викладачiв англiйськоi мови та лiтератури, якi всiм своiм виглядом вдавали байдужiсть до Голлiвуду з його продукцiею, насправдi стиха його ненавидiли. Ненавидiли всiм нутром як загрозу самому своему iснуванню. Та що казати про коледж, коли ще в монастирськiй школi благосна вчителька-черниця попрохала мене дiстати для неi справжнiй кiносценарiй з тим, щоби «навчити клас письму кiнострiчок», так само як вона навчала писати твори та оповiдання. Я роздобула для неi сценарiй якоiсь стрiчки; вона, здаеться, сушила над ним голову не одну нiч, та в класi про нього анi словом не обмовилася, повернувши менi його з виразом подиву й образи одночасно, i без жодного коментарю. Саме це, я майже певна, чекае й на цю iсторiю.

Голлiвуд можна сприймати як данiсть, як сприймаю його я, або вiдкидати з презирством, до якого ми схильнi стосовно того, чого не розумiемо. Хоча розумiння й можливе, та хiба що розпливчасте зi спалахами. Якщо хтось i був у змозi втримати в головi все, з чого складаеться картина, то iх, тих чоловiкiв, не набереться й пiвдюжини. Найближче ж, до чого може пiдiйти жiнка, то це, мабуть, спробувати зрозумiти одного з тих чоловiкiв.

Як виглядае свiт з висоти, я вже знала. Татко завжди вiдправляв нас до пансiону чи коледжу лiтаком, i лiтаком же нас забирали на канiкули додому. Пiсля того, як сестра померла, коли я була на передостанньому курсi, я продовжувала лiтати, але вже одна, й цi польоти завжди нагадували менi про неi, i я вiдчувала себе якось скорбно й пригнiчено. Інодi на борту я бачила знайомi обличчя з Голлiвуду, зрiдка помiчала якогось привабливого хлопця з якого-небудь коледжу, та з настанням Великоi депресii[5 - Велика депресiя у США тривала з жовтня 1929 р. до 1933 р. Дiя роману, я

писав Скотт Фiцджеральд у синопсисi до видавця, вiдбуваеться через два роки пiсля депресii, тобто у 1935–1936 рр., протягом 4–5 мiсяцiв. Хронологiчнi подробицi роману вiдносять його дiю до 1933–1938 рр.] це траплялося все рiдше й рiдше. Але заснути в лiтаку менi майже не вдавалося через тi думки про Елiанор та гостре вiдчуття змiни часових поясiв вiд узбережжя до узбережжя, принаймнi поки ми злiтали з тих закинутих у просторi одиноких невеликих аеродромiв у Теннессi.[6 - У 1936 роцi лiтак авiакомпанii «Американ Ерлайнз Мерк’юрi» з Атлантичного узбережжя до Лос-Анджелеса вилiтав о 6:10 вечора з Ньюарка, штат Нью-Джерсi, з посадками в Мемфiсi, штат Теннессi, Далласi, штат Техас, та Тусонi, штат Аризона. Полiт тривав 17 годин 41 хвилину. Але у серпнi 1937 року маршрут було змiнено, i замiсть Мемфiса лiтак робив посадку в Нешвiллi, штат Теннессi.]

У тому польотi одразу ж почалася бовтанка, та така, що пасажири негайно подiлилися на тих, хто вiдразу «вiд’iхали», та тих, хто взагалi не бажав стуляти очi. З тих, хто не бажали, через прохiд вiд мене сидiли двое, i з уривкiв iхньоi розмови я зрозумiла, що вони таки з Голлiвуду; до того ж один з них i виглядав по-голлiвудськи – середнього вiку еврей, що коли не виказував нервового збудження у розмовi, то втискався в крiсло, нiби готуючись до стрибка посеред розпачливоi тишi; а от iнший був блiдий, непримiтний i коренастий чолов’яга рокiв тридцяти, якого я вже напевне бачила ранiше. Здаеться, вiн бував у нас вдома, чи щось таке. Чи, може, менi так здавалося, бо я була занадто мала, щоб вiн упiзнав мене зараз, тож якi могли бути образи.

Стюардеса – висока, ладна, з чорним до лиску волоссям, до яких авiакомпанii мають особливе уподобання – спитала мене, чи не допомогти менi розкласти крiсло:[7 - У 1934 роцi компанiя «Американ Ерлайнз Мерк’юрi» приступила до авiаперевезень на бiпланах Curtiss Condor, обладнаних спальними мiсцями.]

– І, люба, може, вам аспiрину? – при цьому вона примостилася на самiсiнький пiдлокiтник мого сидiння, ризиковано гойдаючись туди-сюди разом з червневим ураганом. – Чи «нембуталу»?[8 - «Нембутал» (Nembutal) – найбiльш вiдоме торговельне найменування пентобарбiталу – барбiтурату, який використовуеться в медицинi як снодiйний засiб швидкоi дii у виглядi калiевоi i натрiевоi солей.]

– Нi.

– Я тут так завозилася з iншими, що не встигла у вас запитати.

Вона сповзла у крiсло поруч зi мною i пристебнула нас обох запобiжним паском:

– Може, вам жуйку?

Це нагадало менi, що саме час позбутися жуйки, що нав’язла у мене в зубах. Я загорнула ii в аркуш, який вирвала з журналу, i сунула в механiчну попiльничку.

– Я завжди казала, – схвально кивнула головою стюардеса, – що тi, хто загортають жуйку в папiрець, перш нiж покласти в попiльничку, – гарнi люди.

На деякий час ми забулися у напiвтемрявi салону, який негодою жбурляло з боку в бiк. Ця напiвтемрява менi нагадувала шикарний ресторан у сутiнках перед вечерею. Зависла ненавмисна тиша. Менi здалося, що стюардесi – i тiй доводилося собi нагадувати, хто вона i що вона тут робить.

Аби заповнити паузу, ми з нею заговорили про знайому молоду акторку, з якою стюардеса два роки тому лiтала на захiдне узбережжя. То було в розпал Великоi депресii, i акторка – як уп’ялася в iлюмiнатор, що й не вiдiрвеш, так що стюардеса аж перелякалася: а чи не замислила та часом вистрибнути з лiтака. З’ясувалося, одначе, що злиднi ту не страшили, а тiльки революцiя.

– Я вже знаю, що ми робитимемо з мамою, – подiлилася акторка задумом iз стюардесою. – Раптом що, ми схоронимося в Єлоустоунi[9 - Маеться на увазi Єлоустонський нацiональний парк, який вiдомий багатою живою природою, мальовничими ландшафтами та численними гейзерами.] та житимемо з працi рук своiх, доки все не вщухне. А тодi вже повернемося. Вони ж митцiв не стануть вбивати, як гадаете?

Задумка, як така, мене потiшила. Уявилася благосна картина: акторку та ii матiр поштують добрi ведмедi, прихильники консерваторiв, пригощаючи iх медом, а лагiднi малi оленятка приносять iм надлишки молока вiд ланi i пасуться собi неподалiк, щоби вночi пiдкласти iм пiд голови, як подушки, своi боки. У свою чергу, я розповiла стюардесi про одних адвоката i режисера, котрi в тi тривожнi днi якось проти ночi подiлилися своiми планами з моiм татусем. На випадок, якщо «Армiя солдатськоi надбавки»[10 - «Армiя солдатськоi надбавки» – марш безробiтних ветеранiв Першоi свiтовоi вiйни в кiлькостi 15 тисяч чоловiк на Вашингтон влiтку 1932 року. Головною вимогою мiтингарiв була негайна виплата солдатськоi надбавки, обiцяноi до 1945. Наметове мiстечко ветеранiв було розгромлене.] таки вiзьме Вашингтон, у адвоката вже був прихований човен, а саме на рiчцi Сакраменто, на якому вiн збирався вигребти проти течii якомога далi, навiть якщо на те пiдуть кiлька мiсяцiв, а потiм сплавитися назад, «позаяк пiсля революцii завжди виникае потреба у правниках, аби виправити безлад i ввести його у правове поле».

Режисер же схилявся до пораженства. Вiн тримав про запас ношений ко

тюм, ветху сорочку та пiдтоптанi черевики – власнi чи запозиченi у костюмерiв, вiн скромно замовчував – саме у цьому платтi вiн i збирався «розчинитися в натовпi». Пам’ятаю, на це татко сказав: «Але ж вони побачать твоi долонi! На них же написано, що ручноi працi вони не знали вже багато рокiв. А далi у тебе попросять пред’явити профспiлковий бiлет». І ще я пам’ятаю, що режисер аж з лиця раптом спав, i як понуро вiн доiдав десерт, i якими незвично жалюгiдними вони здалися менi тодi.

– Ваш батько часом не актор, мiс Брейдi? – спитала стюардеса. – Я точно чула це iм’я ранiше.

Почувши iм’я Брейдi, обидва чоловiки через прохiд пiдняли голови. Обидва скоса глянули на мене, так, як це вмiють у Голлiвудi, коли, здаеться, на тебе дивляться через плече. Потiм той, молодший, блiдий та коренастий, вiдстебнув пасок безпеки i встав у проходi бiля нас.

– Ви Сесилiя Брейдi? – вiн спитав мене тоном обвинувача, нiби викрив у тому, що я приховувала свое справжне iм’я. – Я так i думав, що це ви. А я – Вайлi Вайт.

Цього вiн мiг би вже й не казати, бо саме тiеi митi втрутився ще один голос:

– З дороги, Вайлi!

Й iнший чоловiк протиснувся мiж Вайлi та крiслом, прямуючи до кабiни пiлота. Вайлi вiдступив убiк i з деяким запiзненням кинув зухвало наздогiн:

– У лiтаку я слухаюся тiльки пiлота.

Я вiдразу ж розпiзнала той рiзновид блазнювання, яким вирiзняеться Голлiвуд, у вiдношеннях мiж тими, хто при владi, та iх оточенням.

– Тихiше, – утихомирила його стюардеса. – Пасажири сплять!

Я помiтила, що iнший чоловiк, сусiд Вайлi, середнього вiку еврей, також був на ногах i з безсоромнiстю корисливого iнтересу уп’явся поглядом услiд тому чоловiку, який щойно прослизнув мимо. Чи краще сказати, в спину тому, хто, не обертаючись, помахав рукою, буцiмто на прощання, i зник з моiх очей.

– Вiн що? Другий пiлот? – запитала я у стюардеси.

Вона вже розстiбала наш пасок, збираючись полишити мене на Вайлi Вайта.

– Е, нi! Це – мiстер Смiт. У нього окрема кабiна, вона називаеться «весiльна», от тiльки вiн займае ii один. Що ж до другого пiлота – то вiн завжди ходить у формi. – Вона звелася на ноги. – Пiду з’ясую, чи нас посадять в Нешвiллi.

– Чого це раптом? – приголомшено спитав Вайлi.

– У долинi Мiссiсiпi – гроза.

– І що ж – нам тут всю нiч кукукати?

– А це вже як погода пiдкаже.

Пiдказала раптова повiтряна яма. Вайлi Вайта жбурнуло на сидiння напроти мене, стюардесу як вiтром здуло у напрямку кабiни пiлота, а еврея – посадило на мiсце. Пiсля того, як без вшанування будь-якого слуху залунали вигуки незадоволення, якi мали б виразити поточнi почуття шанувальникiв авiацiйних перельотiв, всi, врештi-решт, перевели дух. Прийшла черга познайомитися:

– Мiс Брейдi – мiстер Шварце, – вiдрекомендував Вайлi Вайт. – Вiн, як i я, добрий приятель вашого батька.

Мiстер Шварце iз великим завзяттям закивав головою, та так, що я майже почула: «Щира правда. Бог тому свiдок! Щира правда!».

Не знаю, чи казав вiн коли-небудь цi слова вголос, та цiлком мiг, але зараз, i без всяких слiв, було зрозумiло, що з ним щось трапилося. Дивитися на нього було все одно, що стрiнути давнього друга, який щойно вийшов з кулачноi бiйки чи вижив у автомобiльнiй аварii. І те, що йому непереливки, кидаеться просто у вiчi. Витрiщаешся на нього, випитуеш: «Що ж трапилось?» А вiн крiзь щербатi зуби та розквашенi губи щось таке шамкае, а що шамкае – не розбереш, бо вiн, бач, i розказати не в змозi.

Втiм, жодних тiлесних ушкоджень мiстер Шварце не мав; його, так би мовити, видатний перський нiс та мигдалеподiбний розрiз очей були безпомилковим свiдченням його походження, так само як i кирпатий нiс та вроджене почервонiння навколо нiздрiв указували на iрландське корiння мого батька.

– Нешвiлл! – скрикнув Вайлi Вайт. – Виходить, нам випадае нiч у готелi. І в Лос-Анджелес ми не потрапимо до завтрашнього вечора, i це ще у найкращому випадку. Господи! Знову Нешвiлл – я ж у ньому народився!

– Гадаю, ви б мали радiти – знову побачити його.

– Нiзащо! Добрих п’ятнадцять рокiв я, як мiг, оминав це мiсце. І сподiваюсь, що бiльше не побачу.

Та побачити все ж довелось… бо лiтак, поза всяким сумнiвом, почав знижатися, опускаючись усе нижче й нижче, неначе Алiса у кролячу нiрку.[11 - Алюзiя на дитячий роман-казку «Алiсинi пригоди у Дивокраi» Льюiса Керролла, в якiй розповiдаеться про дiвчинку на iм’я Алiса, яка потрапляе крiзь кролячу нору в уявний свiт, населений дивними антропоморфними iстотами.] Склавши долоню човником, я припала до iлюмiнатора: далеко внизу злiва розмитими вогниками проступало мiсто. Напис «Пристебнути паски» та «Не палити» на зеленому тлi свiтився ще з того часу, як ми влетiли в грозу.

– Ти чув, що вона сказала? – зненацька вихопилося у мiстера Шварце, так що чути було через прохiд.

– Ти чув – що? – спитав Вайлi.

– Чув, як вiн назвався, – пояснив Шварце, – мiстер Смiт!

– Ну то й що? – перепитав Вайлi.

– А нiчого, – роздратовано вiдрубав Шварце. – Просто подумав, це – смiшно. Смiт.[12 - Найпоши

енiше з iмен в англомовних краiнах.] – Нiколи не чула смiху безрадiснiшого за цей. – Смiт!

Гадаю, що нiчого подiбного аеропортам у краiнi не було з часiв поштових станцiй, де зупинялися дилiжанси… настiльки ж розмiщенi на вiдлюддi, наскiльки ж невiдраднi й тихi. Будiвлi залiзничних станцiй з червоноi цегли, що зараз виглядають старовинними, зводилися вже в самих мiстечках, назви яких вони й несли на своiх вивiсках, та на цих полустанках люди не сходили, якщо, звiсно, не жили в цiй глушинi. А ось аеропорти – тi наштовхують на iсторичнi порiвняння з оазами на великих торговельних шляхах. Вид авiапасажирiв, якi неквапливо по одному чи по двое простують до опiвнiчного аеропорту, щоночi збирае невелику юрбу, яка не розходиться аж до другоi години. Мiсцева молодь видивляеться на лiтаки, а старшi прискiпливо обмацують очима пасажирiв. Ми, пасажири з трансконтинентальних рейсiв, були для них багатiями з узбережжя, котрi буденно спускаються iз захмарних небес посеред провiнцiйноi Америки. А коли на голови мiсцевих падала кiнозiрка, то для них це була вже неабияка подiя. Та бувало це вкрай рiдко. Менi ж палко хотiлося, щоб ми виглядали цiкавiше, нiж виглядали насправдi, скажiмо, так, як я – на кiнопрем’ерах, коли шанувальники дивляться на тебе iз зневажливим докором, бо ти – не зiрка.

Опинившись на землi, ми з Вайлi несподiвано вiдчули себе приятелями, адже вiн простягнув менi руку пiдтримки, коли я сходила трапом. Пiсля цього вiн вирiшив взяти мене пiд свое крило… проти чого я заперечувати не стала. Ну а коли ми ввiйшли в будiвлю аеропорту, стало ясно, раз уже нас «викинуло на берег», то викинуло на берег разом. (Це було не так, як того разу в фермерському будиночку в ново-англiйському стилi неподалiк вiд Бенiнгтона, коли у мене вiдбили хлопця. Вiн тодi сiв до рояля разом з дiвчиною на iм’я Рейнi, i я пiд кiнець усвiдомила, що я «третя зайва». По радiо саме передавали «Цилiндр»[13 - «Top Hat, White Tie and Tails» («Цилiндр, бiла краватка та фрак») – популярна пiсня, написана Ірвiнгом Берлiном для музичноi кiнокомедii режисера Марка Сендвiча Top Hat («Цилiндр») (1935), де ii виконував Фред Астер. Йдеться про форму одягу на урочистi подii.] та «Щока до щоки»[14 - «Cheek to Cheek» («Щока до щоки») – пiсня, один iз символiв мiжвоенного американського кiнематографа, написана Ірвiнгом Берлiном у 1935 роцi для того ж фiльму. У фiльмi Астер спiвае пiсню Роджерз пiд час танцю. Вiдомий запис цiеi пiснi на студii «Декка» оркестру Гая Ломбардо вiд 1935 року.] у виконаннi оркестру Гая Ломбарда,[15 - Гаетано (Гай) Ломбардо (1902–1977) – канадський i американський музикант, скрипаль i керiвник оркестру Royal Canadians. Володар трьох зiрок на голлiвудськiй «Алеi слави». У повiстi вiн названий Гаем Ломбардом.] i вона награвала йому цi мелодii. Клавiшi опускалися негучно, наче падолист; показуючи йому акорд з дiезом, вона, наче ненароком, накрила його пальцi своiми. Я тодi була ще першокурсницею.)

Коли ми заходили до аеропорту, мiстер Шварце був поруч з нами, та був, так би мовити, як увi снi. Поки ми намагалися з’ясувати, що й до чого у чергового по аеропорту, вiн увесь час озирався на дверi, що вели до льотного поля, нiби побоювався, що лiтак злетить без нього. Потiм я вiдлучилася на декiлька хвилин, а коли повернулася, то зрозумiла, що без мене щось трапилось. Зараз Вайт i Шварце стояли лицем до лиця, майже впритул. При цьому Вайт щось казав, а Шварце виглядав так, нiби здоровенна вантажiвка, здаючи назад, наiхала на нього, тiльки вдвiчi гiрше. У бiк льотного поля вiн бiльше не дивився. Ненароком я почула завершення фрази:

– Я ж казав тобi стулити пельку. Тож так тобi й треба…

– Я ж тiльки…

Побачивши мене, Шварце обiрвав себе на пiвсловi i спитав лише, якi новини. Було вже пiв на третю ночi.

– Небагато, – зауважив Вайлi Вайт. – У найближчi три години нiчого обнадiйливого не обiцяють, тому деякi слабаки збираються до готелю. Натомiсть я пропоную звозити вас до Ермiтажу,[16 - Ермiтаж – садиба-музей Ендрю Джексона (1767–1845), сьомого президента Сполучених Штатiв (1829–1837), у 10 милях на схiд вiд центру мiста Нешвiлл.] будинку Ендрю Джексона.

– І як же ми його побачимо в темрявi? – в’iдливо поцiкавився Шварце.

– До бiса. Схiд сонця – за двi години.

– Їдьте вдвох, – вiдрiзав Шварце.

– Гаразд. А ти ще встигнеш на автобус до готелю. До речi, «вiн» теж iде. – У голосi Вайлi чулася насмiшка. – Може, так буде й краще.

– Нi. Я iду з вами, – похапливо передумав Шварце.

У раптовiй темрявi поруч з аеропортом ми спiймали таксi, i Шварце, здавалось, навiть пiднiсся духом. Вiн пiдбадьорливо поплескав мене по колiнку.

– Маю iхати, – мовив. – Вам просто потрiбен шаперон.[17 - Шаперон – провожатий, як правило, лiтня дама, яка супроводжуе молоду дiвчину на бали i т. п., дуенья.] Давним-давно, коли я був при великих грошах, то була в мене донька… Не донька, а просто красуня…

Вiн сказав це так, неначе вона була нерухомим майном, яким довелося поступитися кредиторам.

– Нiчого. В тебе ще буде, – запевнив

ого Вайлi. – Ти все ще повернеш. Колесо фортуни ще обернеться назад i занесе тебе туди, де зараз перебувае батько Сесилii. Правда, Сесилiе?

– Де цей ваш «Ермiтаж»? – пiсля тривалоi паузи спитав Шварце. – На тому кiнцi шляху, що веде в нiкуди? Це ви, щоб не встигнути на лiтак?

– Забудь про лiтак, – вiдповiв Вайлi. – Треба було прихопити для тебе стюардесу. От тiльки не кажи, що вона тобi не сподобалась. Як на мене, та ще краля.

Ми довго iхали вздовж пласких полiв: фари вихоплювали то поодиноке дерево чи дерево з халупою пiд ним, а далi, доки сягало свiтло, лише дорога i поля, аж раптом дорога рiзко повернула в лiс. Навiть у темрявi я вiдчула, як вiйнуло справжнiми зеленими деревами… i це дуже вiдрiзнялося вiд курного темно-оливкового присмаку Калiфорнii. Десь по дорозi нас спiткала зустрiч з негром, який гнав перед собою трьох корiв, що невдоволено мукали, коли вiн, ляскаючи батогом, завертав iх на узбiччя. То були справжнi корови, з теплими свiжими шовковистими боками, а за ними й негр поволi виступив з пiтьми, справжнiй негр з великими карими очима, що вп’явся в нас настiльки зблизька до авта, що Вайлi не втримався й дав йому квортер.[18 - Монета в 25 центiв.] Негр сказав: «Дякую-дякую» i зостався стояти, поки його корови мукали нам услiд.

Менi раптом згадалися овечки, коли я iх вперше побачила – iх було сотнi, i як наша машина в’iхала в отару на задвiрках студii старого Лемлi.[19 - Карл Лемле (старший) (Carl Laemmle, 1867–1939) – засновник найстарiшоi (з iснуючих) кiностудii «Юнiверсал» (1912). Лемле вважаеться основоположником «конвеера зiрок» (star system), на якому будувався класичний Голлiвуд. Ім’я Лемле спiвзвучне англiйському lamb – «ягня».] Знiматися в картинi вiвцям не подобалося, та картина з вiвцями дуже подобалася чоловiкам, що сидiли з нами в машинi.

– Кльово? – вигукували вони.

– Це те, що тобi треба, Дiку?

– Аж дух захоплюе.

І чоловiк, до якого вони зверталися як Дiк, стояв у повний зрiст у вiдкритiй машинi, викапаний Кортес[20 - Ернан Кортес (1485–1547) – iспанський конкiстадор, який у 1519–1521 роках завоював Імперiю ацтекiв, встановивши в Мексицi iспанське панування.] чи Бальбоа,[21 - Васко Нуньес де Бальбоа (1475–1519) – iспанський конкiстадор, який першим з европейцiв (на чолi загону з 190 iспанцiв i 600 iндiанцiв-носiiв) вийшов на берег Тихого океану.] що озирае безбережнi баранцi сiрого моря. Навiть якщо я колись i знала назву тiеi картини, то давно вже геть забула.

Ми iхали вже годину. Переiхали через рiчечку по старому гримучому залiзному мосту з дерев’яним настилом. Вже кукурiкали пiвнi. Всякого разу, як ми проiжджали повз ферми, нашу путь супроводжували синьо-зеленi тiнi.

– Я ж казав, що скоро свiтае, – кинув Вайлi. – Я тут неподалiк народився. Єдиний син геть зубожiлих злидарiв з Пiвдня. Сiмейний дiм зараз – сарай чи нужник. І було в нашому домi аж четверо слуг: батько, мати та двi сестри. До iхньоi гiльдii я вступати вiдмовився, а натомiсть подався до Мемфiса зробити власну кар’еру, яка зараз зайшла в глухий кут.

На цих словах його рука обiйняла мене.

– Сесилiе, виходьте за мене замiж, i буде в мене свiй пай у статках Брейдi.

Вiн був настiльки обеззброююче щирим, що я опустила голову йому на плече.

– До речi, чим ви займаетесь, Силiе? Ходите до школи?

– Навчаюсь в Бенiнгтонi. Перейшла на третiй курс.

– О-о, тодi перепрошую. Мав би й сам здогадатися. Я ж бо не мав такого щастя навчатися в коледжi. А тут – аж третiй курс! Я от листав «Есквайр»,[22 - «Есквайр» (англ. Esquire) – щомiсячний чоловiчий журнал, заснований у 1932 роцi в США. Актуальнi теми в журналi: бiзнес, iжа, автомобiлi, культура, стиль, мистецтво, полiтика, технологii та iншi. В ньому друкувався Ф. Скотт Фiцджеральд.] Сесилiе, так вони стверджують, що на третьому курсi навчатися вже нiчому.

– Чому всi думають, що у коледжi дiвчата тiльки й…

– Тiльки не вибачайтеся. Знання – то сила.

– А знаете, судячи з ваших слiв, ви тiльки Голлiвудом i живете, – сказала я. – А вiн вiдстав, i вiдстав на багато рокiв.

Вiн удав, що ошелешений.

– Це ви до того, що дiвчата на Сходi не мають особистого життя?

– Та навпаки, якраз мають. І взагалi, ви дошкуляете менi своiми питаннями. До речi, вiдпустiть мене.

– Не можу. Бо зайвий рух – i ми розбудимо Шварце. А в бiдолахи, здаеться, це перший сон за тиждень, якщо не бiльше. Послухайте, Сесилiе, колись у мене був роман з дружиною продюсера. Навiть не роман, а так – iнтрижка. Так от, коли вiн закiнчився, вона менi сказала тоном, який не терпить заперечень, i сказала от що: «Навiть i не думай хоч кому-небудь обмовитися словом, iнакше я зроблю так, що тебе викинуть з Голлiвуду, так що й дорогу сюди забудеш. Мiй чоловiк мае тут бiльшу вагу, нiж ти».

Його вiдвертiсть менi знову сподобалась. Незабаром таксi завернуло на довгу алею iз запаморочливим запахом живоплоту та нарцисiв i зупинилося бiля великого, сiрого в свiтанкових сутiнках громаддя особняка Ендрю Джексона. Водiй обернувся, щоб щось нам пояснити, та Вайлi цикнув н

нього, показавши на Шварце, i ми навшпиньки вилiзли з авта.

– Зараз всередину не потрапити, – люб’язно пояснив таксист.

Ми з Вайлi вийшли та сiли пiд широкими колонами.

– А цей Шварце? – запитала я. – Вiн хто?

– Та ну його, цього Шварце. Колись очолював якесь кiнооб’еднання. Чи то колишнiй «Ферст Нешнл», чи то «Парамаунт», а може, й «Юнайтед Артистс». Та зараз вiн на бобах. Хоча, вiн такий, що викараскаеться. Зворотного шляху до Голлiвуду нема тiльки пропащим наркоманам та п’яницям.

– Бачу, ви не високоi думки про Голлiвуд, – припустила я.

– Та нi, чому ж! Та хiба про це треба теревенити на свiтанку на сходах дому Ендрю Джексона?

– А менi Голлiвуд подобаеться, – наполягала я.

– А як же iнакше! Це – як золота рудня посеред казкового краю лотосiв.[23 - Lotus land – краiна лотофагiв (в «Одiссеi»), вигадана краiна достатку, дозвiлля та забуття. Лотофаги гостинно прийняли Одiссея та його супутникiв, коли вони поверталися з-пiд Троi. Лотос у цього племенi мав чарiвну силу: хто його iв, той не хотiв повертатись додому.] А хто це сказав? Ах, так, я. Для битого жака кращого мiсця не знайти. Але я ж то приiхав до Голлiвуду з Саванни, що в Джорджii. Першого ж дня там я потрапив на звану вечiрку в садку. Господар потис менi руку i вiдiйшов собi геть. А там було все, як i мае бути: басейн, зелений мох по два долари за дюйм, гарненькi кицi з веселощами та напоями… І нiхто до мене жодним словом… Жодна душа. Я намагався перекинутись хоч словом з пiвдюжиною гостей, та всi вони – анi пари з вуст. Так тривало годину-двi, а тодi я скочив з мiсця, де сидiв, i припустив пiдтюпцем, неначе навiжений. Я не вiдчував себе особистiстю, яка мае власне iм’я, аж доки не добiг до готелю, де клерк вручив менi листа. Листа на мое iм’я.

Природно, що я нiколи не мала такого досвiду, та згадуючи вечiрки, на якi мене запрошували, я припустила, що таке цiлком могло статися. Що ж, чужакiв у Голлiвудi з розпростертими обiймами не зустрiчають, хiба що на ньому написано, що вiн камiнь за пазухою тримае не про вас. І це безперечно. І що на вашу голову той камiнь не впаде. Іншими словами, якщо вони не знаменитостi. Та й тi завжди були насторожi.

– Слiд бути вище цього, – сказала я не без пафосу. – Коли люди хлопають дверима перед вашим носом, то не з того, що вони такi брутальнi, i не тому, що завинили саме ви, а тому, що дверi вони захлопують перед тими, з ким зустрiчалися ранiше.

– Ти диви, таке гарне дiвчисько – i каже такi розумнi речi.

Почало займатися на свiт, i Вайлi тепер мiг бiльш-менш мене розгледiти: худорлява, та й з лиця нiчого, за модою слiдкуе, хiба що мiзки – як у немовляти, що тiльки-но сукае нiжками в утробi. Втiм, iнколи хотiлось би знати, як я виглядала насправдi п’ять рокiв тому, тодi на свiтаннi… либонь, скуйовджена, блiднувата, як на мiй теперiшнiй погляд, але ще в тому юному вiцi, коли в тобi живе iлюзiя, що всi пригоди закiнчуються добре. Ось тiльки треба прийняти душ i перевдягнутися.

Вайлi дивився на мене зi справжнiм захопленням, i це менi лестило, аж раптом з’ясувалося, що ми не однi. Наше iдилiчне усамiтнення порушив мiстер Шварце, який забрiв до нас з повинною головою.

– Закуняв от… i вдарився об велику металеву ручку, – сказав вiн, торкаючись пальцями куточка ока.

Вайлi пiдхопився.

– І дуже вчасно, мiстере Шварце. Екскурсiя саме починаеться. Родове гнiздо Старого гiкорi,[24 - Старий гiкорi – прiзвисько американського генерала Е. Джексона (1767–1845), сьомого президента США. Гiкорi, або карiя – американська лiщина.] десятого американського президента, переможця при Новому Орлеанi, лiквiдатора Нацiонального банку та винахiдника «системи подiлу полiтичноi здобичi».[25 - Система подiлу полiтичноi здобичi (вiд англ. Spoils system) – практика просування та найму урядових службовцiв, коли той президент або партiя, якi перемогли на виборах, формують склад державних органiв зi свого оточення i своiх прихильникiв.]

Шварце поглянув на мене, наче прокурор на журi присяжних.

– Ось вам, дивiться: письменник, сценарист! Знае все i водночас нiчого.

– Як це? – вибухнув обурено Вайлi.

Так я почала здогадуватися, що вiн, здаеться, письменник. І хоча проти письменникiв я нiчого не маю, бо в них хоч що спитай – вони завжди знайдуть вiдповiдь, все ж Вайлi дещо втратив у моiх очах. Бо як на мене, письменники – то не зовсiм люди, у тому сенсi, що не зовсiм повноцiннi люди. А якщо навiть то визнаний письменник, то це не одна людина, а купа рiзних, якi з усiх потуг пнуться зiйтися в одну. Це як з акторами: тi силкуються не дивитися на себе в дзеркало i навiть не помiчають, до чого жалюгiдно-кумеднi. Вiдхилиться воно вiд дзеркала, а само розглядае свое вiдображення, вiддзеркалене в канделябрах.

– Хiба ж письменники не такi, Селiе? – наполягав Шварце. – Я – не письменник, менi бракуе слiв. Та знаю одне – це щира правда.

Вайлi дивився на нього, повiльно наливаючись обуренням.

– Це вже ми чули. У всякому разi, я – людина практичнiша, нiж ти, Меннi! Сиджу в конторi та й вислухо

ую якогось блаженного, який, походжаючи туди-сюди, городить менi всяку нiсенiтницю, за яку його будь-де, крiм нашоi Калiфорнii, вiдразу ж запроторили б до божевiльнi, а наприкiнцi, як практична людина пустому мрiйнику, ще й радить: щоб я був такий ласкавий i пiшов собi геть, а на дозвiллi добряче обмiзкував його слова. Чи не було такого?

На якусь мить, як менi здалося, обличчя мiстера Шварце нiби потрапило у криве дзеркало. Одним оком вiн втупився в просвiток мiж високими в’язами;[26 - В англо-американськiй традицii побачити в’яз увi снi вказуе на смерть, нещастя чи невдачу.] пiдняв одну руку i з байдужiстю куснув задирку на середньому пальцi.[27 - В англомовнiй традицii жест iз пiднятим догори середнiм пальцем е непристойним еквiвалентом вербального «вiдчепися» або «залиш мене в спокоi».] Над димарем особняка закружляла якась пташка, i погляд його полинув слiдом за нею. Пташка, схожа на ворона,[28 - В англо-американськiй традицii ворон вiщуе нещастя або смерть.] вмостилася на дашку димаря, i очi мiстера Шварце нарештi зiйшлися у незмигному поглядi на нiй.

– Що ж, так тому й бути, – мовив вiн. – Туди нам не потрапити, тож вам двом треба повертатися на лiтак.

До свiтання ще був час. Ермiтаж виглядав наче акуратна велика бiла коробка, яка сиротливо простояла собi без хазяiна на самотi усi сто рокiв. Ми всi попростували до авта, i лише коли сiдали в машину, а мiстер Шварце несподiвано захлопнув дверцята знадвору, тут стало зрозумiло, що вiн iхати не збираеться.

– Я на узбережжя не повернуся. Я так вирiшив, одразу як прокинувся. Залишуся тут. Можете потiм прислати за мною водiя.

– Збираешся назад на Схiд? – здивовано запитав Вайлi. – Лише тому…

– Я так вирiшив, – мовив Шварце з ледь помiтною усмiшкою. – Ви здивуетесь, коли дiзнаетесь, що колись я був людиною, яка приймае рiшення, людиною дiй.

І коли водiй вже заводив двигун, Шварце нащупав щось у кишенi:

– Передайте це мiстеру Смiту!

– Менi заiхати за вами десь за двi години? – запитав водiй у Шварце.

– Так… Само собою. Я буду тiльки радий ще помилуватися краевидом.

Всю дорогу до аеропорту вiн усе не йшов у мене з голови. Я намагалася вписати його у цю досвiтню годину й тамтешнiй краевид. Довгий же шлях йому довелося подолати з якогось гетто, аби заявити про себе на сходах грубоi президентськоi усипальницi. Меннi Шварце та Ендрю Джексон… iх навiть важко об’еднати в одному реченнi. Навряд чи вiн взагалi думав про Ендрю Джексона, коли бродив навкруги, а якщо й думав, то, може, думав про те, що раз уже люди зберегли його дiм, то, мабуть, Ендрю Джексон був людиною з великим серцем, здатний зрозумiти iнших. На обох краях людського шляху людинi потрiбна опора: груди – гробниця. До чого можна прилягти, коли нiкому ти бiльше не потрiбен, i пустити собi кулю в лоба.

Звiсно, ми цього не знали ще годин двадцять. Дiставшись аеропорту, повiдомили старшого стюарда, що мiстер Шварце не продовжить полiт. І далi про нього забули. Грозова туча перемiстилася до схiдного Теннессi i розбилася об гори. Тому злiт призначили менш нiж за годину.

З готелю з’явилися заспанi пасажири; та я покуняла кiлька хвилин на однiй з тих «залiзних дiв»,[29 - Залiзна дiва (англ. Iron Maiden) – знаряддя катувань у виглядi залiзноi шафи з гострими цвяхами всередину.] що iх поставили нiбито для вiдпочинку пасажирiв. Поволi з осколкiв спогадiв про аварiйну посадку почало вiдроджуватися передчуття ризикованоi мандрiвки: повз нас бадьоро пройшла нова стюардеса, висока, ладна, з чорним до лиску волоссям, повна подоба попередньоi, от тiльки одягнута не у французисту червоно-синю форму, а в лляну смугасту.

Вайлi, чекаючи на посадку, пiдсiв до мене.

– Передали мiстеру Смiту записку? – спитала я, протираючи очi.

– Аякже.

– А хто вiн, цей Смiт? Пiдозрюю, саме вiн зiпсував Шварце всю подорож.

– Шварце сам винен.

– У мене упередженiсть до тих, кого називають «паровим котком», – заявила я. – Коли вдома татко намагаеться тиснути на мене, наче «паровий коток», я кажу йому, щоб приберiг це для своеi студii.

Либонь, я не зовсiм справедлива, позаяк у цей час вранцi слова – лише блiде вiдлуння думок.

– Утiм, саме вiн же котком вкатав мене в Бенiнгтон, за що я повiк йому буду вдячна.

– Ох, i грюкоту ж було б, – кинув Вайлi, – якби коток на iм’я Брейдi зiштовхнувся з котком на iм’я Смiт.

– А мiстер Смiт – таткiв конкурент?

– Не зовсiм. Скорiше, нi. Та якби був конкурентом, то я знаю, на кого поставив би.

– На татка?

– Боюсь, що нi.

Для сплеску сiмейного патрiотизму було ще зарано.

Пiлот та старший стюард стояли бiля стола реестрацii, й пiлот заперечно хитав головою, розглядаючи потенцiйного пасажира, котрий вкинув двi монетки по п’ять центiв у щiлину музичного автомата i п’яно розвалився на лавцi, намагаючись вiдiгнати сон. У залi очiкування загримiла перша пiсня, яку вiн обрав, – «Втрачена», пiсля якоi, через короткий промiжок, ще одна, «Ти пiшов»,[30 - «Lost» та «Gone» – популярнi пiснi 1936 року. Перша – меланхолiйний фокстрот на муз

ку та слова Охмана, Мерсера та Тiтера – була дуже популярна у виконаннi оркестру Гая Ломбардо (вокал Кармен Ломбардо). Друга – «After you’ve gone» («Як ти пiшов») – пiсня Тернера Лейтона на слова Генрi Крiмера у 1936 роцi була записана популярною кiноакторкою Джудi Гарланд.] така ж догматично-безапеляцiйна i безповоротна.

Пiлот ще рiшучiше замотав головою i пiдiйшов до пасажира.

– На жаль, друже, цього разу ми не зможемо взяти вас на борт.

– Шо-о-о?

П’яний сiв, i хоч виглядав вiн жалюгiдно, та разом з тим було в ньому щось незрозумiло привабливе, так що менi стало шкода його, хоча музику, яку вiн обрав, не можна назвати iнакше, як вкрай невдала.

– Повертайтеся-но краще до готелю i спробуйте поспати. А ввечерi буде iнший лiтак.

– Нi-i-i, хощу цим…

– Іншим разом, приятелю.

З прикростi п’яний навiть з лавки впав. І цiеi митi, перекриваючи музику з автомата, гучномовець запросив нас, шановних пасажирiв, пройти на посадку. В проходi лiтака я налетiла на Монро Стара, майже впала на нього чи, краще сказати, хотiла впасти. То був чоловiк, на якого б запала будь-яка дiвчина, навiть без усiлякого на те заохочення. Нiякого заохочення не поступало й менi, та я йому подобалася, тому вiн сiв навпроти мене, поки тривала посадка.

– Давайте всi ми попросимо повернути нам грошi, – закинув вiн вудку.

Його темнi очi так i брали мене в полон, i промайнула думка, якими б вони були, якби вiн справдi закохався. Водночас вони здавалися i добрими, i вiдчуженими i, навiть коли iх погляд нiжно тебе вмовляв, вiн залишався дещо зверхнiм. Але хiба то iхня провина, якщо бачили занадто багато. Вiн з легкiстю входив у роль «свого хлопця» i так само з неi виходив – та насправдi, на мою гадку, вiн таким не був. Утiм, вiн добре розумiв, коли краще промовчати, а коли вiдступити в тiнь, i як слухати iнших. З висоти свого становища (i хоч його високим не назвеш, та завжди здавалося, що – з висоти) вiн тримав у полi зору усе розмаiття життя у себе пiд ногами до найменших подробиць, так молодий добрий пастир i день, i нiч опiкуеться своею отарою.[31 - Алюзiя на Євангелiю вiд Івана 10: 11–16 (Я – пастир добрий: добрий пастир життя свое покладе за овечок… Є у Мене й iншi вiвцi, котрi не з цiеi отари, i тих належить Менi привести: i вони почують голос Мiй, i буде одна отара i один Пастир).] А от день чи нiч – йому було однаково, вiн був приречений нiколи не стуляти очi, бо таким вже вiн народився, навiть без позиву до спокою чи навiть його особливого бажання.

Ми сидiли у мовчаннi, яке нiхто i нiщо не порушували… Я знала його з тих самих пiр, як вiн став партнером мого татка вже дюжину рокiв тому, коли менi було сiм, а Стару – двадцять два. Вайлi сидiв через прохiд вiд мене, i я не знала, чи слiд познайомити iх один з одним, а втiм, Стар крутив у руках каблучку, i робив це до того вiдсторонено, що я вiдчула себе маленькою i непомiтною, i не набралася духу. Я й ранiше нiколи не смiла анi вiдвести вiд Стара погляду, анi просто на нього дивитися, хiба що мала повiдомити щось справдi важливе… i я знала, що й на iнших вiн впливав так само.

– Сесилiе, ця каблучка – тобi.

– Перепрошую. Я й не усвiдомлювала, що…

– У мене таких ще з пiвдюжини.

Вiн простягнув менi каблучку, масивну золоту каблучку з опуклою лiтерою «S». Спало на думку, наскiльки дивно така масивна рiч виглядае на його пальцях, тонких та тендiтних, як i риси обличчя з вигнутими бровами та чорним кучерявим волоссям. Такою ж витонченою була i вся його статура. Часом вiн справляв враження одухотвореного iнтелектуала, та насправдi вiн був тим iще бiйцем – дехто з його минулого згадував, що у Бронксi[32 - Бронкс у часи юностi Стара, перед Першою свiтовою вiйною, заселяли нижчi верстви середнього класу, серед яких було чимало евреiв, що перебралися з iммiгрантського робiтничого Нижнього Іст-Сайду Мангеттена.] вiн був не останнiм у бандi пiдлiткiв i, коли вони йшли на бiйку, той хирлявий хлопчисько завжди йшов попереду, зрiдка крiзь зуби кидаючи команди тим, хто йшов за ним.

Стар залишив каблучку в моiй долонi, рiшуче пiдвiвся i звернувся до Вайлi:

– Ходiмо-но до «весiльноi кабiни», – кивнув вiн. – Ще побачимося, Сесилiе.

Але ще до того, як вони зникли в кабiнi, я почула, як Вайлi спитав:

– Ти записку Шварце хоч вiдкрив?

І вiдповiдь Стара:

– Нi, ще.

Мабуть, я не дуже швидко мiзкую, бо тiльки зараз зметикувала, що Стар i е мiстером Смiтом.

Пiзнiше Вайлi таки розповiв менi, що було в тiй записцi.

Написану нашвидкуруч при свiтлi фар таксi записку було важко зрозумiти.

Любий Монро, ти найкращий з них усiх я завжди схилявся перед твоiм розумом тому коли ти стаеш проти мене я розумiю що виходу немае! Я вiдчуваю себе зайвим i продовжувати подорож менi нема чого хочу лише тебе ще раз попередити.

Бережись! Я знаю.

    Твiй друг МЕННІ.

Стар прочитав ii двiчi, пiдняв руку та пошкрябав вранiшню щетину на пiдборiддi.

– У нього зовсiм розшарпанi нерви, – сказав вiн. – І чим тут зарадиш? Абсолютно нiчим. Шкода, що я його не висл

хав. Та я не люблю тих, хто нав’язуеться тобi зi словами, що це – в твоiх власних iнтересах.

– Може, так i було, – припустився Вайлi.

– Це – нiкчемний прийом.

– А я б на нього клюнув, – похитав головою Вайлi. – Я марнолюбний, як жiнка. Якщо хтось вдае, що я iм небайдужий, я прошу продовжувати. Поради мене тiльки тiшать.

Тепер вже, зморщивши носа, похитав головою Стар. Вайлi продовжував пiддражнювати його – то був привiлей, у якому йому нiколи не вiдмовляли.

– Ти клюеш на деякi лестощi, – сказав Вайлi. – Такий собi комплекс Наполеона.[33 - «Комплекс Наполеона» – набiр психологiчних особливостей, нiбито властивих людям невисокого зросту, названий на честь iмператора Францii Наполеона I. У масовiй культурi прийнято вважати, що Наполеон компенсував свiй невеликий зрiст прагненням до влади, вiйн i завоювань. Зрiст Наполеона насправдi становив 1,68 м, що перевищуе середнiй зрiст француза того часу. Наполеона часто бачили з його iмператорською гвардiею, в якiй всi були вище середнього зросту, тому могло здатися, що Наполеон низький.]

– Вiд лестощiв мене просто нудить, – вiдрiзав Стар, – та ще бiльше нудить, коли тобi нав’язують свою допомогу.

– Якщо тобi так вже не подобаються поради, за що ж ти менi платиш?

– Це суто дiлове питання, – сказав Стар. – Я – дiлок i я купляю те, що в тебе в головi.

– Який з тебе дiлок, – не погодився Вайлi. – От коли я працював у паблiсiтi по зв’язках з громадськiстю, я дiлкiв бачив-перебачив i не можу не погодитися з Чарльзом Френсiсом Адамсом.[34 - Адамс, Чарльз Френсiс (1835–1915) – президент залiзничноi компанii «Юнiон Пасифiк», що належала Дж. Гулду (1836–1892). В «Автобiографii», виданiй у 1916 р., Адамс залишив живi характеристики Гулда та iнших мультимiльйонерiв свого часу, зокрема, Вандербiлта, Карнегi та Астера.]

– І що той казав?

– Вiн знав iх усiх: Гулда, Вандербiлта, Карнегi, Астера – i вiн писав, що серед них немае жодного, з ким би вiн бажав зустрiтися ще раз, у цьому чи iншому свiтi. Ну, з тих пiр вони краще не стали. Тому я й кажу, що ти – не дiлок.

– Мабуть, той Адамс був буркун, – сказав Стар. – Либонь, сам хотiв бути першим, та забракло розсудливостi чи твердостi характеру.

– Голова в нього на плечах була, – вiдповiв Вайлi досить-таки ехидно.

– Голови на плечах недостатньо. Вас, письменникiв та й iнших людей мистецтва, так i тягне то занепасти духом, то скочити в халепу, i мае знайтися той, хто витягне вас iз халепи та вправить мiзки. – Вiн знизав плечима. – Ви все сприймаете занадто близько до серця, а людей або ненавидите, або перед ними вклоняетеся… люди для вас – це щось особливе, а насамперед – ви самi. Самi напрошуетеся, щоб вами попихали. Я люблю людей i люблю, коли вони люблять мене, та мое серце там, куди поклав його Господь – у мене всерединi.

Вiн помовчав.

– Гаразд, а що я сказав Шварце в аеропорту? Можеш пригадати точно?

– Ти сказав: «За чим би ти не прийшов, моя вiдповiдь – «Нi!».

Стар мовчав.

– Вiн зовсiм знiтився, – продовжував Вайлi, – та я буцiмто його трохи розвеселив. А щоб розвiятися, ми покатали доньку Пета Брейдi на авто.

Стар натис на кнопку виклику стюардеси.

– Отой пiлот, – спитав вiн, – вiн не заперечуватиме, якщо я посиджу в кабiнi поруч з ним?

– Це проти правил, мiстере Смiт.

– Тодi запросiть його сюди на хвилинку, коли вiн буде вiльний.

Всю другу половину дня Стар просидiв у кабiнi поруч з пiлотом. Пiд крилом лiтака пропливла безкрайня пустеля, яку змiнили рiзнобарвнi плоскогiр’я, нагадуючи менi дитинство, коли ми бавилися тим, що забарвлювали фарбами бiлий пiсок. А вже надвечiр крiзь iлюмiнатор за пропелерами забовванiли гостроконечнi зубцi гiрського хребта Заснiженоi пилки,[35 - Йдеться про Сьерру-Невада – гiрський хребет у захiдному поясi гiр Пiвнiчноi Америки, що проходить майже через всю схiдну частину штату Калiфорнiя. Назва хребта мае iспанське походження: sierra означае «пилка» (saw) або «зубчастий хребет», а nevada означае «покритий кригою» (frozen) або «заснiжений».] а це означало, що до домiвки недалеко.

Час вiд часу я впадала в дрiмоту, а в промiжках думала про те, що хочу за Стара замiж, хочу, щоб вiн мене покохав. Яка ж самовпевненiсть! Ну що я могла йому дати? Та хiба тодi я так думала? Тодi мною володiв гонор молоденькоi жiнки, який черпав свою силу в окрилених думках на кшталт: «Я ж не гiрша за неi». З точки зору моiх мрiянь я нiяк не поступалася вродою голлiвудським красуням, якi неодмiнно докладали зусиль, аби запасти йому в душу. А мiй досвiд, хоч i невеликий, у мистецьких справах, звiсно, робив мене здатною стати блискучою окрасою будь-якого салону.

Тепер-то я розумiю, що то була маячня. Що ж до Стара, то хоча його освiта грунтувалася на нiчому iншому, як на вечiрнiх курсах стенографii, вiн давно вже пробився крiзь бездорожнi пустинi пiзнання в царини, куди мало хто здатен був за ним пiти. У моiй безшабашнiй зарозумiлостi я подумки зiставляла своi сiрi очi з його карими: чиi ж лукавiшi; удари свого юного серця (гольф i тенiс) з його, вже,

абуть, притомленим роками перенапруження. Я планувала, подумки плела iнтриги та чинила пiдступи проти невiдомих суперниць (втiм, хто з жiнок цим не займався), та нiчого, як ви побачите, з цього не вийде. Тiшить мене й тепер, що зусилля не минули б даром; та щира правда полягала в тому, що менi нiчого було йому дати, з того, що вiн не мав; моi найромантичнiшi помисли на дiлi були навiянi стрiчками, зокрема, на мене сильно подiяла «42-га вулиця».[36 - «42-га вулиця» (англ. 42nd Street) – американський комедiйний мюзикл 1933 року режисера Ллойда Бекона. Дiя вiдбуваеться в 1932 роцi, пiд час Великоi депресii. Героi фiльму працюють над постановкою мюзиклу пiд назвою «Pretty Lady». Фiльм мав великий касовий успiх.] Бiльш нiж iмовiрно, що деякi з картин, що зробили мене такою, яка я е, були задуманi саме Старом.

Так що дiло мое було зовсiм безнадiйне. Не можна жити тим, щоб увесь час прати бiлизну чужих почуттiв. Та тодi менi здавалося iнакше: може, тато допоможе, а може – стюардеса. Могла б пiти до кабiни пiлота й прямо сказати Стару: «Якщо я колись i бачила любов, то в очах тiеi дiвчини».

Мiг би й пiлот стати в пригодi: «Чоловiче, ти що, слiпий? Мерщiй до пасажирського салону!»

Та й Вайлi Вайт мiг би прийти на допомогу, замiсть того, щоб маячити в проходi у мене перед очима, гадаючи, сплю я чи нi.

– Сiдайте вже, – запросила я. – Якi новини? Де ми?

– В повiтрi.

– А, он воно що. Тодi сiдайте. Над чим працюете? – спробувала я удати живий iнтерес.

– Хай допоможуть менi небеса, я пишу про бойскаута, а саме: «Бойскаут».

– Старова задумка?

– Хто його знае… Вiн запропонував менi помiркувати. Не виключаю, що з десяток сценаристiв працювали над iдеею до мене, i рiвно стiльки ж будуть копирсатися в нiй пiсля мене, а от цю систему вигадав власне вiн. Бачу, ви в нього закохалися?

– Ще чого! – вигукнула я обурено. – Та я його з дитинства знаю.

– До нестями, еге ж? Що ж, спробую влаштувати вашi справи, якщо ви допоможете менi влаштувати моi. Хочу мати власну групу.

Я знову заплющила очi i провалилася у сон. А коли знову розплющила, то побачила, що стюардеса вкривае мене пледом.

– Майже на мiсцi, – оповiстила вона.

Крiзь iлюмiнатор, над захiд сонця, було видно, що земля пiд крилом стала зеленiшою.

– Тiльки-но почула дещо смiшне, – сповiстила вона, хоча ii нiхто не питав. – У кабiнi пiлота… той мiстер Смiт, чи мiстер Стар… нiколи не бачила його iменi в титрах.[37 - Прототип Стара Ірвiнг Тальберг нiколи не ставив свое iм’я в титрах фiльмiв, якi продюсував (90 фiльмiв).]

– А вiн його нiколи не ставить, – пояснила я.

– А-а-а. Отже, вiн розпитував пiлотiв про льотну справу… Тож воно його й справдi цiкавить, не знаете?

– Знаю.

– Ото ж бо один з пiлотiв i каже, що б’еться об заклад, що за десять хвилин береться навчити мiстера Стара лiтати соло. У нього, каже, такий склад розуму – все схоплюе на льоту.

У мене почав уриватися терпець.

– Ну i що тут такого смiшного?

– Зараз, так от, нарештi один з пiлотiв питае, чи подобаеться мiстеру Стару його справа, а мiстер Стар на це й вiдповiдае: «Авжеж. Само собою, подобаеться. Коли навкруги у всiх не всi вдома, то приемно залишатися хоч i неповним iдiотом, та единим, якого ще не розкусили».

Стюардеса так i заходилася вiд смiху, а менi хотiлося плюнути iй межи очi.

– Уявiть собi: «Коли навкруги у всiх не всi вдома, то приемно залишатися хоч i неповним iдiотом, та единим, якого ще не розкусили».

Раптом без видимоi причини ii смiх урвався, i вона пiдвелася – сама серйознiсть:

– Пiду заповню робочий журнал.

– Прощавайте!

Здаеться, то не вони допустили Стара посидiти поруч iз собою, а вiн дозволив iм посидiти бiля свого трону, i то не вони допустили його до штурвалу, а вiн дозволив iм постернувати.

Багато рокiв потому менi випало летiти з одним з тих самих пiлотiв, i вiн менi переповiв одну рiч, яку сказав iм Стар.

Вiн саме розглядав гори.

– Уявiть, що ви iнженер-залiзничник, i вам треба прокласти трасу, скажiмо, десь там, – вiн кивнув на гори. – У вас на руках результати геодезичноi зйомки, i ви бачите три-чотири, а то й пiвдюжини варiантiв прокладки, i всi однаково добрi. Чи поганi. Вам треба зробити вибiр – але на чому вiн засновуеться? Дiзнатися, який шлях найкращий, можна, лише проклавши трасу. Тому ви берете й будуете дорогу.

Пiлоту здалося, що вiн щось не дочув.

– Ви про що?

– Ви обираете шлях без будь-якоi, як вам здаеться, на те причини – просто тому, що та он гора, на ваш погляд, рожевiша, або синька – синiша. Зрозумiло?

Пiлот вважав це вельми корисною порадою. Та брав його сумнiв: чи досягне вiн таких висот, щоб вона йому стала у пригодi.

– От що я хотiв би знати, – зiзнався вiн з гiркотою, – так це як мiстер Стар досяг тих висот, де вiн став мiстером Старом.

Боюсь, що сам Стар нiколи не дав би вiдповiдi на це питання, а зародок пам’яттю не надiлений. Та я могла б вiдповiсти, хоча б почасти. Вiн пiднявся дуже високо – туди, звiдки вiдкриваються широкi обрii, на сильних крилах, ко

и ще був молодим. І коли вiн був високо в небi, то окинув поглядом усi царства на свiтi,[38 - Алюзiя на Євангелiю: «І вiн вивiв Його на гору високу, i за хвилину часу показав Йому всi царства на свiтi (Вiд Луки 4:5)».] окинув очима, якi могли широко дивитися прямо проти сонця. Махаючи невтомно крилами – врештi-решт, вiдчайдушно, не припиняючи бити ними, вiн протримався там значно довше, нiж бiльшiсть iз нас, а потому, пам’ятаючи все, що бачив зi своеi великоi висоти, поступово опустився на землю.

Двигуни тим часом вимкнули, i всi нашi п’ять почуттiв почали налаштовуватися на посадку. Попереду зажеврiла низка вогнiв вiйськово-морськоi бази Лонг-Бiч,[39 - Лонг-Бiч (англ. Long Beach) – мiсто в Калiфорнii, розташоване в пiвденнiй частинi округу Лос-Анджелес, на узбережжi Тихого океану, за 30 км вiд дiлового центру Лос-Анджелеса.] а злiва i справа замерехтiла вогниками Санта-Монiка.[40 - Санта-Монiка (англ. Santa Monica) – курортне мiсто в США, що розташоване на заходi округу Лос-Анджелес, вiдоме своiми пляжами.] Над Тихим океаном вже зiйшов калiфорнiйський мiсяць, великий та помаранчевий. Та що б я не вiдчувала щодо всiх цих речей – а вони зрештою були моею батькiвщиною – я знала, що Стар вiдчувае набагато бiльше. Всi цi речi, на якi я дивилася широко вiдкритими очима, як на ту отару овець на задньому подвiр’i студii старого Лемле, у Старових очах виглядали iнакше, бо саме тут вiн спустився на землю пiсля свого високого польоту, який вiдкрив йому очi, i вiн побачив, куди ми йдемо, i як ми виглядаемо на своему шляху, i що на тому шляху важливо, а що – нi. Ви можете сказати, що його занесло сюди випадковим вiтром, та я схильна вважати iнакше. Я схиляюся до думки, що в «кадрi, знятому загальним планом з висоти», вiн побачив новий вимiр нашим судомним надiям та витонченим плутням та незграбним жалям, i бути з нами до кiнця було його власним вибором. Як i у випадку з лiтаком, який опускався до аеропорту Глендейл,[41 - Глендейл (англ. Glendale) – пiвнiчне передмiстя Лос-Анджелеса.] в теплу темряву.

Епiзоди 4 та 5

Стояв липневий вечiр, i коли о дев’ятiй я паркувала бiля студii свою автiвку, то в драг-сторi[42 - Драг-стор – винятково американська реалiя: магазин аптекарських, господарських i продовольчих товарiв з баром.] навпроти побачила кiлькох статистiв, якi схилилися над бiксовим бiльярдом.[43 - Бiкс (бiкс, бiксовка, бiксовий бiльярд, китайський бiльярд) – вид гри на похилому столi або дошцi, по якому куля пiсля удару збiгае назад. Верхня дошка (скат) утикана паралельно-косими рядами шпильок. Невеликi кульки котяться киями по одному з двох жолобкiв, розташованих по обидва боки столу; пiсля удару куля, збiгаючи назад, потрапляе в розташованi по схилу лунки, пронумерованi залежно вiд числа очок.] На розi у своему напiвковбойському вбраннi стояв «Старий» Джоннi Свонсон,[44 - Прототипом Свонсона був вiдомий актор-ковбой Гаррi Керрi (1878–1947), зiрка нiмого кiно, який успiшно перейшов в столiття звукового кiно i в 1940 роцi номiнувався на «Оскар» в категорii «Кращий актор другого плану».] який похмуро вдивлявся кудись вдалечiнь повз мiсяць. У минулi часи в кiно вiн був фiгурою нiяк не меншою, нiж Том Мiкс[45 - Томас Едвiн Мiкс (1880–1940) – американський актор вестернiв епохи нiмого кiно.] чи Бiлл Гарт,[46 - Вiльям Саррей Гарт (1864–1946) – американський сценарист, режисер, актор нiмого кiно, зiрка вестернiв.] тепер же навiть вiд розмови з ним ставало надто сумно, тому я скорiше прошмигнула через вулицю в параднi ворота.

На студii не бувае такого, щоб було зовсiм тихо. Завжди в проявних i в тонателье працюють в нiчну змiну технiки, i цiлодобово техперсонал бiгае до буфету. Та ввечерi звуки не такi, як удень – м’який шерхiт шин, тихе цокання моторiв, що працюють на холостому ходу, «голий» голос сопрано проти ночi через мiкрофон звукозапису. За рогом я наштовхнулася на чоловiка в гумових чоботях, який мив авто – струмiнь води зi шланга в бiлому свiтлi виглядав як казковий фонтан серед мертвотних iндустрiальних тiней. Я вповiльнила крок, побачивши, як бiля адмiнiстративноi будiвлi дбайливi руки пiдiймали мiстера Маркуса, щоб посадити його в машину. Це була довга процедура, тому що навiть сказати «на добранiч» у нього забирало часу бiльше, нiж у будь-кого. І поки я вичiкувала, доки це вiдбудеться, я чiтко почула, як сопрано раз за разом виводить: «Прийди, прийди, я люблю лише тебе»;[47 - «Come! Come! I love you only» – перший рядок солдатськоi пiснi «Мiй герой», занотований у збiрцi «Songs Of The Soldiers And Sailors U. S. Official U. S. Forces Songbook» (1917).] я це добре пам’ятаю, тому що вона виводила той самий рядок i в момент землетрусу, перший поштовх якого прийде вже за п’ять хвилин.

Офiси правлiння, де був i таткiв, знаходилися в старому адмiнiстративному будинку, вздовж фасаду якого тяглися довгi балкони з суцiльними чавунними перилами, наче застигла у часi линва канатохiдця. Батько розмiщався на другому поверсi, мiж кабiнетами Стара та мiстера Маркуса. Того вечора на цьому поверсi свiтили

я всi вiкна пiдряд. Вiд того, що Стар так близько, у мене тьохнуло серце, та я вже навчилася тримати його в шорах, адже за цiлий мiсяць вдома Стара я бачила лише одного разу.

У батькiвському кабiнетi було чимало дивного, всього й не перекажеш, тому буду стислою. У приймальнi, скiльки себе пам’ятаю, сидiли три секретарки, як тi три вiдьми, з обличчями, як у гравцiв у покер, а звали iх Бердi Пiтерс, Мод (щось там) та Розмарi Шмiл; не знаю, чи мало це вiдношення до ii iменi,[48 - Ім’я Розмарi пов’язане з рослиною розмарину, яка грала важливу роль в мiфологiях рiзних народiв, зокрема в Середньовiччi розмарин використовувався в обрядi вигнання диявола.] але саме Розмарi була, так би мовити, в них за старшу i саме пiд ii столом знаходилася заповiтна кнопка, що вiдмикала дверi до батькiвськоi «тронноi зали». Всi три секретарки були затятi поборницi капiталiзму, i не хто iнший, як Бердi, вигадала правило: якщо друкарок ловили на тому, що вони обiдають спiльно бiльше разу на тиждень, то iх «викликали на килим». У той час на студiях всерйоз побоювалися «влади натовпу».

Ось куди я й пiшла. Тепер-то усi виконавчi директори хизуються великими картинними вiтальнями, але запровадив цю моду саме татко. Саме йому також можна поставити в заслугу запровадження шибок з поляризацiйними свiтлофiльтрами на великих, як вiтрина, вiкнах, зовнi непрозорих; i ходили навiть чутки про потайну ляду в пiдлозi, в яку можна було провалити небажаних вiдвiдувачiв просто в кам’яний мiшок, та я вважаю це пустими небилицями. На видному мiсцi у батька висiв великий портрет Вiла Роджерса,[49 - Вiльям Пенн Адайр Роджерс (1879–1935) – американський ковбой, авiатор, дотепник, соцiальний коментатор i актор кiно, був занесений до Книги рекордiв Гiннесса як людина, здатна одночасно кидати три лассо: одне – навколо шиi коня, друге – навколо вершника i трете – навколо нiг коня. За свое життя здiйснив три навколосвiтнi подорожi, знявся в 71 фiльмi, написав понад 4000 газетних статей. До середини 1930-х рокiв Роджерс мав величезну популярнiсть в американському суспiльствi i був найбiльш високооплачуваним актором Голлiвуду. Загинув у 1935 роцi в авiакатастрофi на Алясцi.] що мав натякати на таткову духовну спорiдненiсть з цим своерiдним «св. Франциском Голлiвуду»; також там була надписана фотографiя Мiнни Девiс, покiйноi дружини Стара, а також знiмки iнших знаменитостей з нашоi студii та великi пастельнi портрети моеi мами та мiй. Цього вечора вiкна були розкритi навстiж; в одному з них безпорадно застряг великий мiсяць у рожево-золотавому серпанку. За великим круглим столом у глибинi кабiнету схилилися татко, Жак Ла Борвiц i Розмарi Шмiл.

Як татко виглядав? Дати точний опис я не в змозi, окрiм того випадку, коли я зустрiла його в Нью-Йорку, де менш за все сподiвалася його побачити: дорогу менi застив огрядний лiтнiй чолов’яга, який, на погляд, злегка соромився власноi статури, i едине, чого б менi хотiлося, так це, щоб вiн швидше рухався – i раптом я впiзнала свого батька. Пiзнiше мене навiть приголомшило це мое враження. Адже татко вмiв бути магнетичною особою: у нього були вольове пiдборiддя та iрландська посмiшка.

Що до описання Жака Ла Борвiца,[50 - Борвiц – значуще iм’я: вiд англ. bore – зануда та wits – розум, дотепнiсть; тупоумство. Прототипом був продюсер Джозеф Лео Манкевич (1909–1993), з яким Фiцджеральд працював над фiльмом «Три товаришi».] то тут я краще вас пощаджу. Зауважу лише, що вiн був помiчником продюсера – щось на кшталт комiсара – i цим все сказано. Де Стар викопував таких розумових кадаврiв або хто iх йому пiдкидав, а найбiльше – як вiн примудрявся мати вiд них хоч якийсь зиск – не переставало мене вражати, як утiм вражало й кожного щойно прибулого зi Сходу, хто з ним стикався. Звiсно, у Жака Ла Борвiца були своi сильнi сторони; так само е вони i у субмiкроскопiчних найпростiших, i у будь-якого собацюри, що нишпорить навкруги у пошуках сучки чи кiстки. Жак – таки так!

Судячи iз занепокоених виразiв на iхнiх обличчях, я зробила висновок, що тут йдеться про Стара. Чи то Стар наказав щось таке – не таке, чи заборонив щось таке, чи кинув виклик батьковi, чи викинув якусь з картин Ла Борвiца на смiття – словом, зробив щось, на iх погляд, катастрофiчне, i от вони сидiли тут серед ночi, замислюючи чи то заколот, чи то бунт, тобто нагадували збiговисько зневiрених змовникiв. Розмарi Шмiл тримала напоготовi блокнот, буцiмто занотувати iхнi протестнi настроi.

– Я везу тебе додому, живого чи мертвого, – сказала я татковi з порога. – Всi дарунки до дня народження вже покриваються цвiллю в святковiй упаковцi!

– День народження! – вигукнув Жак у поривi виправдання. – І скiльки ж стукнуло? Я й не знав.

– Сорок три, – роздiльно сказав татко.

Насправдi йому стукнуло на чотири роки бiльше. І Жак це добре знав. Я бачила на власнi очi, як вiн колись помiтив дату у своему нотатнику про всяк випадок, щоб використати при нагодi. Тут подiбнi гросбухи носять у руках вiдкритими. Тому збоку можна побачити, що там пишуть, навiть

без читання по губах, i я краем ока помiтила, що й Розмарi Шмiл мимоволi робить подiбну нотатку i собi. Схаменувшись, вона почала ii витирати, i саме тiеi митi пiд нами здригнулася земля.

У нас вона тiльки здригнулася, на вiдмiну вiд Лонг-Бiча, де верхнi поверхи крамниць одним махом вивернуло на вулицi, а малi готелi винесло в море, проте довгу хвилину ми нутром вiдчували нутро землi, нiби ми все ще зв’язанi пуповиною з утробою матерi Землi, яка, наче у кошмарному снi, затягуе нас назад у лоно свiтотворiння.

Мамин портрет злетiв зi стiни, видаючи мiсцезнаходження потаемного сейфа; ми з Розмарi, як у трясцi, вхопилися одна в одну i в якомусь шаленому вальсi пiд власний вереск перетнули усенький кабiнет, майже вiд стiни до стiни. Жак чи то зомлiв, чи просто зник з очей, а татко вчепився за стiл i щодуху горлав: «З тобою все гаразд?» А за вiкном спiвачка якраз дiйшла до пронизливоi кульмiнацii: «Я люблю лише тебе», де затрималася, а потiм, заприсягаюся, завела усе знову. Чи, може, то пiдплигнула голка на записуванiй платiвцi.

Кiмната майже завмерла, лише пiд ногами вiдчувалося дрiбне дрижання. Всi обережно рушили до дверей, включаючи й Жака, який вигулькнув як з-пiд землi, i п’яною хиткою ходою через приймальню попростували до чавунного балкону. Майже скрiзь все свiтло «вирубило», i то тут, то там чулися крики й окрики. На якусь мить ми завмерли, чекаючи на новий поштовх, потому, не змовляючись, метнулися до кабiнету Стара.

Його кабiнет був великий, проте менший за батькiв. Стар сидiв на краю дивана, протираючи очi. Коли стався землетрус, вiн, судячи з усього, спав i тепер намагався збагнути, чи то вiн йому наснився, чи насправдi був. Коли ж ми запевнили його, що вiн таки йому не наснився, Стару здалося все це вельми потiшним, аж тут почали разом видзвонювати телефони. Я ненав’язливо, наскiльки то було можливо, спостерiгала за ним. Вiд втоми вiн був геть сiрий, та поки вiн слухав телефон та диктограф,[51 - Вид офiсного телефонного апарата голосного зв’язку без слухавки.] в очах у нього з’явився вогник.

– Прорвало пару водогiнних магiстралей, – повiдомив вiн татка. – Тi, що ведуть на знiмальний майданчик.

– Грей саме знiмае у «Французькому селi», – зазначив татко.

– Вода розлилася ще навколо «Станцii», а також, хай йому бiс, в «Джунглях» i на «Куточку мiста», та, здаеться, нiхто не постраждав. – Мiж дiлом вiн похмуро потис менi руки. – Де ти пропадала, Сесилiе?

– Монро, ти туди йдеш? – запитав татко.

– Коли зберу всi новини. Також вийшла з ладу одна з лiнiй електропередач… Я вже послав за Робiнсоном.

Вiн усадив мене поруч себе на диван i попрохав розповiсти про землетрус знов.

– У тебе втомлений вигляд, – сказала я проникливим материнським голосом.

– Еге ж, – погодився вiн. – Нема куди ходити вечорами, тож я просто працюю.

– Я влаштую пару вечiрок для тебе.

– Ранiше я грав з компанiею в покер, – сказав вiн задумливо. – До того, як одружився. Та всi вже повмирали вiд запою.

Мiс Дулан, його секретарка, увiйшла з купою свiжих поганих новин.

– Робi, як прийде, про все подбае, – запевнив Стар татка. – Вiн повернувся до мене. – Робiнсон – то справжня знахiдка. Вiн колись був аварiйним монтером… лагодив обiрванi телефоннi дроти серед мiннесотських[52 - Мiннесота – штат на пiвночi Середнього Заходу США з континентальним клiматом, для якого характернi великi перепади температур з холодною зимою та теплим лiтом. У Мiннесотi можна спостерiгати такi погоднi явища, як дощ, снiг, хуртовини, грози, град, торнадо та сильнi пориви вiтру.] завiрюх… такого нiщо не зупинить. За хвилину вiн тут буде… вiн тобi сподобаеться.

Вiн мовив це так, нiби виношував намiр звести нас разом усе попередне життя, i власне заради цього й влаштував землетрус.

– Вiн тобi сподобаеться, – повторив вiн. – А коли ти повертаешся до коледжу?

– Я ж тiльки прилетiла додому.

– Тобто попереду в тебе цiле лiто?

– Вибач, – сказала я. – Повернуся, як тiльки зможу.

В головi у мене був туман. У мене просто не могла не промайнути думка, що в нього й дiйсно могли бути якiсь намiри щодо мене, i якщо так, то стадiя була аж занадто рання. Як на те, я могла вiдчувати себе лише «гарним реквiзитом». І така перспектива мене не спокушала… то було все одно, що вийти замiж за лiкаря. Рiдко коли той залишав кiностудiю до одинадцятоi вечора.

– І скiльки ж, – вiн запитав у мого батька, – iй залишилося до випуску? От що я мав на увазi.

Тут, гадаю, я ладна була запально вигукнути, що менi необов’язково повертатися до коледжу, що освiти в мене ого-го… як увiйшов гiдний усiлякого захвату Робiнсон, клишоногий рудий парубок, ладний скочити i у вогонь, i у воду.

– Це – Робi, Сесилiе, – просто сказав Стар. – Нумо, Робi, пiшли.

Так я й зустрiлася з Робi. Сказати, що я зустрiла свою долю, здавалося безглуздям, проте так лише здавалося. Бо прийде час, i не хто iнший, як Робi, розповiсть менi, як Стар тiеi ночi знайшов свое кохання.

Епiзод 6

У мiсячному свiтлi знiмальний майданчик являв собою

тридцять акрiв казковоi краiни – i зовсiм не тому, що «натура» скидалася на африканськi джунглi або середньовiчний французький замок, або на шхуни на якiрнiй стоянцi, або на нiчний Бродвей, а тому, що нагадувала розiдрану дитячу книжечку з картинками, наче уривки казкових iсторiй, що пурхають мiж язиками полум’я. Я нiколи не жила в будинку зi справжнiм горищем, та зараз натурний майданчик, як на мене, виглядав саме так, а вночi, з ii викривленим сяйвом, все нiби оживало.

Коли прибули Стар та Робi, пучки свiтла вже вихоплювали небезпечнi дiлянки «водопiлля».

– Ми вiдкачаемо цю воду в болото на Тридцять шостiй вулицi, – мовив Робi, окинувши оком розмiри розливу. – Це мiська власнiсть… От вам i Божий промисел. Тiльки-но подивiться!

На макiвцi величноi голови бога Шиви[53 - Шива – один iз трiйцi головних богiв в iндуiзмi, поряд з Брахмою та Вiшну.] вниз за течiею штучноi рiчки пливли двi жiнки. Ідола змило з майданчика, що зображав собою Бiрму, й несло звивистими путями рiки, посеред якоi вiн разом з iншими уламками катастрофи то борсався на мiлинi, то кружляв у водовертi. Двi бiженки знайшли притулок серед звивин божественних локонiв на високому чолi i на перший погляд скидалися на туристок на автобуснiй екскурсii визначними мiсцями паводка.

– Ти диви, Монро! – вигукнув Робi. – Глянь он на тих дамочок!

В’язнучи ногами в непередбаченiй багнюцi, обидва дочвалали до берега основного русла. Звiдси було видно, що жiнки неабияк переляканi, проте вже сповненi надii на скорий порятунок.

– Хай би й пливли собi до самоi стiчноi труби, – галантно порадив Робi. – Та рiч у тому, що Де Мiлю знадобиться голова вже наступного тижня.

Утiм, вiн був людиною, що не скривдить i мухи, i вже за мить стояв по пояс у водi, намагаючись пiдчепити Шиву багром, та досяг лише того, що закрутив голову паморочливими кругами. Тут надiйшла допомога, яка помiж iншого виявила, що одна з них вельми гарненька, i що обидвi вони, либонь, з вершкiв суспiльства. Та на майданчик вони запливли приблудами, й Робi бридливо дожидав, щоб сказати iм пару теплих слiв, поки iдола приборкують i виволiкають на сухе.

– Та вiдчепiться ви вже вiд голови! – озвався вiн знизу вверх. – Це ж вам не сувенiр!

Одна з жiнок покволом зiсковзнула по щоцi iдола, де внизу Робi ii спiймав i поставив на ноги; iнша, пiсля коротких вагань, наслiдувала прикладу. Робi обернувся до Стара за присудом.

– Босе, i що з ними далi робити?

Та Стар не вiдповiв. За два кроки вiд нього з легкою посмiшкою було обличчя його покiйноi дружини, цятка в цятку навiть до виразу. На вiдстанi двох крокiв мiсячного сяйва на нього дивилися знайомi очi, на знайомому чолi ворушився закруток волосся, а посмiшка, що застигла на обличчi, майже не змiнилася в прорисах, навiть напiввiдкритi губи були тi самi. На мить його пробрав благоговiйний трепет, i вiн ледве не скрикнув. Миттю перед його очима пронеслися затхла напiвтемна кiмната, приглушений плавний плин чорного лiмузина-катафалка, падаючi квiти, що собою вкривають землю – i ось вiн бачить перед собою ii, живу та усмiхнену. Повз нього неслася рiка, спалахи великих прожекторiв металися майданчиком… а вiн все не мiг мовити нi слова, аж поки не почув ii голос – той голос не був голосом Мiнни.

– Пробачте нас, – мовив голос. – Ми просто зайшли у ворота слiдом за вантажiвкою.

А за спиною вже зiбралася гурба: електрики, монтажники, водii, на яких Робi почав гарикати, як та вiвчарка на отару.

– Швидко… поставити насоси на баки на четвертiй площадцi… заведiть трос за цю голову… протягнiть ii волоком вверх, по четверо з обох бокiв… та перш за все, ради Бога! вiдкачайте воду з «Джунглiв», а ту велику трубу А покладiть на землю… нiчого з нею не станеться… це – пластмаса.

Стар нерухомо стояв i мовчки дивився вслiд жiнкам, поки вони у супроводi полiцейського пробиралися до виiзних ворiт. Потiм вiн зробив пробний крок, перевiряючи, чи тримають його колiна. Розплескуючи багнюку, повз нього грiмко проторохтiв трактор, слiдом тягнулися робочi… кожен другий обертався до нього, посмiхався, вiтався: «Привiт, Монро!.. Вiтаю, мiстере Стар! Щось вогкуватий вечiр, мiстере Стар… Монро… Монро… Стар… Стар… Стар…

Вiн вiдповiдав, привiтно махав рукою, коли люди струмiли повз нього, зникаючи в пiтьмi. Це менi трохи нагадувало сцену вiтання Імператором Староi гвардii.[54 - Алюзiя на картину Ораса Верне «Прощання Наполеона зi своею гвардiею у Фонтенбло 20 квiтня 1814». Стара гвардiя – французький елiтний пiдроздiл Імператорськоi гвардii перiоду наполеонiвських воен. Серед умов до прийому, як мiнiмум, 10 рокiв служби, нагороди за хоробрiсть та зрiст не менше 176 см.] Того свiту бiльше вже немае, але й цей свiт мае своiх героiв, i Стар був одним iз них. Бiльшiсть з цих робiтникiв працювали тут давно… з самого початку доби кiно, i пiд час великого струсу, коли прийшов звук, i трьох рокiв Великоi депресii вiн дбав про те, щоб лихо обходило iх стороною. Старi узи вiрностi тепер дрижали вiд напруги; повсюдно вчорашнi колоси виявлялися колосами

на глиняних ногах, а вiн як був для них своiм, так i залишився, останнiм, хто був на престолi. І iхне вiтання, коли вони проходили повз нього, було чимось на кшталт неголосного «ура!».

Епiзод 7

За час мiж вечором, коли я прилетiла додому, i землетрусом[55 - 11 березня 1933 року об 01.54 у штатi Калiфорнiя в районi Лонг-Бiч стався землетрус силою 6,3 бала за шкалою Рiхтера.] я зробила немало нових спостережень. Стосовно татка, наприклад. Татка я любила (i якщо мою любов до нього представити у виглядi графiка, то вiн був би зигзагоподiбною кривою з численними рiзкими пiками то вверх, то вниз) та все ж стала помiчати, що його сильна воля – це ще не все, що пiднесло його туди, де вiн е. Бiльшiсть його надбань зобов’язанi його прозорливостi. Саме завдяки iй йому посмiхнулася удача i вiн отримав четверту частину в прибутках у тому «цирку», який саме переживав бум. Як i молодий Стар. Це було найбiльшим звершенням його життя – все решта було справою iнстинкту. Звiсно, з дiлками на Волл-стрит[56 - Волл-стрит (Wall Street) – назва невеликоi вузькоi вулицi в нижнiй частинi Мангеттена в мiстi Нью-Йорк, яка вважаеться iсторичним центром фiнансового району Нью-Йорка, позаяк на нiй розташована Нью-Йоркська фондова бiржа.] вiн напускав туману, розповiдаючи, наскiльки це незбагненна i загадкова штука – робити кiно, хоча сам i не кумекав не те що в азах перезапису рiзних фонограм на одну, а й навiть у монтажу. Та й не дуже вiн перейнявся атмосферою Америки, працюючи в юностi попихачем у забiгайлiвцi в Баллiгеганi,[57 - Баллiгеган – сiльська община в графствi Карлоу на пiвднi Ірландii.] i вiдчуття того, що складае фабулу кiнострiчки, у нього було не бiльше, нiж у якогось мандрiвного комiвояжера. З iншого боку, вiн уник прихованого парезу[58 - Парез – ослаблення довiльних рухiв, неповний паралiч якого-небудь м’яза чи групи м’язiв.] як ‹…›;[59 - Пропуск у автора.] вiн прийшов у кiно, хоч i не на зорi, але ще до опiвдня, i через пiдозрiлiсть, яку вiн употужнив у собi, наче мускул, обкрутити його навколо пальця було складно.

Стар був його удачею, бiльше нiж удачею. Вiн був дороговказом у кiновиробництвi, як Едiсон i Люм’ер, як Гриффiт i Чаплiн. Вiн пiднiс кiнокартини над рiвнем та можливостями театрального мистецтва, досягнув свого роду золотоi доби в 1933 роцi, перед встановленням цензури.[60 - Йдеться про «Кiновиробничий кодекс» (також вiдомий як «Кодекс Гейза», за iм’ям головного цензора Голлiвуду того часу Вiла Гейза) – серiю моральних цензурних директив, якi регулювали кiновиробництво бiльшостi американських кiнокартин, що випускалися великими студiями з 1930-го по 1968 рiк. Кодекс був прийнятий п’ятьма основними голлiвудськими студiями як мiра самообмеження, адже за вiдсутностi кодексу фiльми в кiнцi 1920-х i на початку 1930-х мiстили сексуальний пiдтекст, змiшанi шлюби, ненормативну лексику, незаконне вживання наркотикiв, безладнi стосунки, проституцiю, насильство тощо. Хоча кодекс ухвалено в 1930-му, проте до 1 липня 1934 року вiн був необов’язковим.]

Доказом його умiння повести за собою був шпiонаж, що розгорнувся навколо нього, – не просто якесь там полювання за внутрiшньою iнформацiею чи за патентованими технологiчними секретами, а стеження за його нюхом на новi тенденцii в кiно, його гадки щодо того, куди воно прямуватиме. Надто багато його життевих сил забирала проста вiдсiч цих спроб. Це перетворювало його роботу до певноi мiри на секретну, нерiдко вiдлюдну та повiльну, тому ii важко описати, так само як плани полководця, коли психологiчнi чинники стають надто туманними й нез’ясовними, от i доводиться обмежуватися, врештi-решт, простим перелiком здобуткiв i невдач. Та я намiтила надати хоча б якесь уявлення про нього за роботою, чим i пояснюеться подальше. Частково воно запозичене з есе, яке я написала в коледжi пiд назвою «Один день продюсера», а частково е продуктом моеi власноi уяви. Частiше описання подiй буденних е плодом моеi вигадки, у той час як усi бiльш-менш непересiчнi подii е реальними.

Рано-вранцi пiсля потопу на крайнiй балкон адмiнiстративноi будiвлi пiднявся якийсь чоловiк. За словами очевидця, вiн трохи постояв там, а потiм вилiз на чавуннi перила i кинувся сторч головою на брукiвку. Наслiдок – зламана рука.

Мiс Дулан, секретарка Стара, доповiла йому про цей випадок, коли о дев’ятiй ранку вiн викликав ii дзвiнком. Сам вiн пiд час iнциденту спав у кабiнетi i не чув невеликого гвалту.

– Пiт Заврас! – вигукнув Стар. – Оператор?

– Його доправили до лiкаря. В газетах про це не буде.

– От лихо, – похитав вiн головою, – я знав, що вiн дiйшов краю, та не знаю чому. Два роки тому, коли вiн працював у нас, з ним все було гаразд. Але чому саме вiн прийшов сюди? Як вiн взагалi потрапив на студiю?

– Як? Обманом. Показав свою стару перепустку, – повiдомила мiс Дулан. Вона, дружина помiчника режисера, була, так би мовити «яструбом», сухою прихильницею жорсткого курсу. – Мабуть, це пов’язано якось iз землетрусом.

– А вiн же був найкращим оператором Голлiвуду, – зазначив

тар.

І навiть коли вiн почув про тисячi загиблих в Лонг-Бiчi,[61 - Лонг-Бiч найбiльше постраждав пiд час землетрусу 1933 року. За офiцiйними даними кiлькiсть загиблих пiд час землетрусу склала 120 осiб.] все одно з голови його не йшла думка про це невдале самогубство на свiтаннi. Вiн наказав мiс Дулан дiзнатися, що ж пiдштовхнуло Завраса на цей крок…

По диктографу занесло крiзь ранкову теплiнь першi повiдомлення нового дня. Стар голився та пив каву, слухаючи реляцii та вiддаючи накази. Робi залишив повiдомлення: «Якщо я потрiбен буду мiстеру Стару, скажiть йому: хай iде пiд три чорти – я сплю». Якийсь актор захворiв, чи то так йому ввижалося; губернатор Калiфорнii мае намiр завiтати на студiю з цiлим почтом супроводжуючих осiб; помiчник продюсера вiдлупцював дружину через зiпсовану копiю кiнофiльму i тепер мае «бути пониженим до рядового сценариста» – всi цi три справи входили до повноважень татка, якщо той актор не мав особистого контракту зi Старом. Далi, на мiсцi натурних зйомок у Канадi, куди вже прибула знiмальна група, випав раннiй снiг – Стар, переглядаючи сюжет картини, в умi прикидав можливостi прилаштуватися до снiгу. Та нi, нiчого тут не поробиш. Вiн викликав Кетрiн Дулан.

– Я хотiв би поговорити з полiцейським, який минулого вечора виводив двох жiнок iз знiмального майданчика. Здаеться, його звати Мелоун.

– Так, мiстере Стар. І на лiнii Джо Ваймен – стосовно брюк.

– Привiт, Джо, – почав Стар. – Послухай, на попередньому переглядi двое поремствували, що пiвкартини у Моргана була розстебнута ширiнька… певна рiч, вони перебiльшують, та навiть якщо це три – чотири метри… нi, цих двох нам не вiдшукати, та я хочу, щоб стрiчку крутили й крутили, поки ти не виявиш цi метри. Посади в кiнозал купу народу – хто-небудь та й засiче.

Tout passe – L’art robuste
Seul a l’eternite.[62 - Проходить все. Одне мистецтвоТворити здатне назавжди (фр.).(Рядки з вiрша французького поета Теофiля Готье (1811–1872) «Мистецтво»).]

– А ще тут принц з Данii, – сказала Кетрiн Дулан. – Вiн дуже привабливий, – пiдмивало ii чомусь додати, – як для свого немалого зросту.

– Дякую, – вiдповiв Стар. – Дякую вам, Кетрiн. Я зворушений тим, що в ваших очах залишаюся найпривабливiшим з тих, хто зростом не вийшов. Хай високого гостя поки поводять по зйомках, а йому передайте, що о першiй ми з ним обiдаемо разом.

– І на вас чекае мiстер Бокслi, закопилив губи, як справжнiй британець.

– Я придiлю йому десять хвилин. – І коли вона вже виходила, запитав: – Робi не телефонував?

– Нi.

– Зателефонуйте на комутатор i, якщо вiд нього щось було, подзвонiть йому i запитайте наступне. Запитайте ось про що: чи не чув вiн iм’я тiеi жiнки вчора ввечерi. Будь-якоi з тих жiнок. Або що-небудь, аби iх можна було розшукати.

– Ще щось?

– Нi, але скажiть йому, що це важливо, поки вiн не забув. Хто вони? Я маю на увазi, що вони за люди… запитайте i це в нього. Я маю на увазi, чи вони…

Вона строчила його слова в блокнотi, не пiднiмаючи голови; зачекала, доки вiн продовжить.

– Гм… чи вони… не сумнiвнi особи? Чи не акторки? А-а, не мае значення… пропустiть це. Спитайте лише, чи вiн знае, як iх знайти.

Полiцейський, Мелоун, не знав нiчого. Так, були двi дамочки, i вiн iх швиденько витурив зi студii. Ще б пак! Одна з них була невдоволена. Котра? Одна з них. У них була машина, шевi,[63 - Shevvi (просторiччя) – шевроле.] вiн ще хотiв записати номер. То була… гарненька, яка дратувалася? Одна з них.

Котра з них – вiн нiчого такого не помiтив. Навiть на студii вже встигли забути Мiнну. За якихось три роки. От i все.

Епiзод 8

Мiстера Джорджа Бокслi Стар зустрiв посмiшкою. Доброю батькiвською посмiшкою, яку вiн розвинув шляхом замiни синiвськоi посмiшки тих часiв, коли молодою людиною вибився на високi посади. Спершу то була посмiшка пошани до своiх старших, та потому, як його власнi рiшення скоро заступили iхнi, ця посмiшка призначалася для того, щоб вони цього не вiдчували, аж врештi-решт, виникла ця, теперiшня люб’язна посмiшка, часом дещо поспiшна та втомлена, та неодмiнно адресована всякому, хто протягом останньоi години не накликав на свою голову його гнiву. Чи всякому, кого вiн не збирався вiдкрито та брутально образити.

У вiдповiдь мiстер Бокслi навiть не посмiхнувся. Та й зайшов вiн з виглядом, неначе його сюди затягнули силомiць, хоча, само собою, нiхто його й пальцем не торкнувся. Вiн став перед крiслом, i знову склалося враження, буцiмто два невидимих конвойника всадовили його примусом. Та й опинившись у крiслi, усiм своiм виглядом вiн виказував невдоволення. І навiть коли на пропозицiю Стара вiн запалив сигарету, то здавалося, що сiрник до сигарети пiднесли зовнiшнi сили, яким вiн кориться, але ж iз почуттям власноi гiдностi.

Стар подивився на нього з усiею можливою люб’язнiстю:

– Щось iде не так, мiстере Бокслi?

Романiст вiдповiв мовчанням, яке не вiщувало нiчого доброго.

– Вашого листа я прочитав, – повiдомив Стар, облишивши привiтний тон директора приватноi школи.

Тепер вiн говорив як з рiвнею, але з натяком на обопiльногостре вiдношення.

– Не можу добитися, щоб те, що пишу, увiйшло в сценарiй, – вибухнув одразу ж Бокслi. – Ви тут усi поводитесь, наче поряднi люди, але ж це – якась змова. Тi два борзописцi, що ви поставили до мене, слухають, що кажу, але все перекручують так, що не впiзнати… Здаеться, у них словниковий запас не перевищуе й сотнi слiв.

– А чому вам не писати самому? – запитав Стар.

– Писав. І посилав вам частину.

– Але ж там була лише одна розмова, куди не глянь, – зауважив Стар беззлобно. – Розмова, може, й цiкава, та не бiльше.

Тепер два невидимi конвойники ледве утримали Бокслi в глибинi крiсла. Вiн спробував пiднятися; вичавив iз себе один глухий «цявк», який можна було вiднести до смiху, але аж нiяк не веселого, i сказав:

– Здаеться, у вас тут взагалi нiхто нiчого не читае. Позаяк пiд час розмови чоловiки встигають ще й битися. А в кiнцi один з них падае в криницю, i його доводиться пiднiмати в цебрi.

Вiн ще раз цявкнув i вщух.

– А ви б написали таке у вашiй власнiй книжцi, мiстере Бокслi?

– Що? Звiсно, нi!

– Вважали б це надто дешевим.

– В кiно iншi засади, – сказав Бокслi ухильно.

– А ви в кiно ходите?

– Нi. Майже нiколи.

– А чи не тому, що люди там завжди б’ються i падають у колодязi?

– Авжеж… а ще корчать страшнi гримаси та виголошують неприроднi й неправдоподiбнi дiалоги.

– Облишмо на хвилину дiалоги, – сказав Стар. – Само собою, вашi куди вишуканiшi за тi, що iх здатнi породити, як ви висловилися, борзописцi… саме тому ми вас сюди i запросили. Та уявiмо собi дещо iнше, поза поганими дiалогами та гасанням по колодязях. Скажiть, у вашому кабiнетi е грубка, яка запалюеться сiрниками?

– Здаеться, е, – сказав Бокслi насторожено, – та я нею не користуюся.

– Припустiмо, що ви сидите в своему кабiнетi. Ви цiлий день з кимось билися або щось писали, i тепер надто втомилися, щоб далi битися чи писати. От i сидите собi, втупившись у порожнечу… нудитесь, як всi ми, часом бувае. Аж тут у кiмнату заходить гарненька стенографiстка, яку ви вже бачили до того, i ви спостерiгаете за нею… знiчев’я. Вона вас не помiчае, хоча ви зовсiм поруч. Знiмае чорнi рукавички, вiдкривае сумочку й вивалюе ii вмiст на стiл… – Стар пiднявся, жбурнувши кiльце з ключами на письмовий стiл. – У неi всього-на-всього два дайми[64 - Дайм (англ. dime) – монетка коштом у 10 центiв або одну десяту долара США.] та один нiкель[65 - Нiкель – монетка в п’ять центiв. Виготовляеться зi сплаву мiдi та нiкелю, звiдси й назва.]… та картонна коробка сiрникiв. Вона залишае нiкель на столi, а дайми кладе в сумочку, пiдносить чорнi рукавички до грубки, вiдкривае дверцята й кидае рукавички всередину. В коробцi лише один сiрник, i дiвчина, опустившись на колiна, збираеться запалити вогонь. І раптом ви вiдчуваете, що з вiкна дуже тягне… i саме тут дзвонить телефон. Дiвчина знiмае слухавку, говорить «алло!», слухае i кидае у вiдповiдь: «В життi не мала чорних рукавичок». Вiшае слухавку, знову стае на колiна i як тiльки чиркае сiрником, ви несподiвано оглядаетеся довкола й помiчаете, що в кiмнатi е ще один чоловiк, який спостерiгае за кожним рухом дiвчини…

Стар замовк. Вiн пiдiбрав ключi, сховав iх у кишеню.

– Продовжуйте, – мовив Бокслi посмiхаючись. – Що було далi?

– Не знаю, – вiдповiв Стар. – Я просто малював вам кiно.

Бокслi вiдчував, що його пiдштовхують визнати свою неправоту.

– Це просто мелодрама, – буркнув вiн.

– Не обов’язково, – зауважив Стар. – Та як би там не було, нiхто взагалi не носився, як навiжений, не промовляв дешевi дiалоги, не корчив дурних гримас. Був лише один поганий рядок, та такий письменник, як ви, запросто мiг би його полiпшити. Та все ж ви були зацiкавленi.

– А для чого ж нiкель? – запитав уникливо Бокслi.

– Не знаю, – знизав плечима Стар. І раптом розсмiявся. – Ах, так, нiкель[66 - На зорi кiнематографа вхiд в кiнотеатр мережi «Нiкелодеон» коштував 1 нiкель – 5 центiв.] – то на кiно.

Невидимi конвойники, видно, вiдпустили Бокслi. Вiн розслабився, вiдкинувся на спинку крiсла i засмiявся:

– За що ж ви менi, чорт би вас узяв, платите? – запитав вiн. – Я ж нiчого не розумiю у цiй вашiй чортiвнi.

– Нiчого, зрозумiете, – мовив Стар посмiхаючись. – Інакше ви б не спитали про той нiкель.

У приймальнi чекав смаглявий чолов’яга з очима, наче тi чайнi блюдця.

– Мiстер Бокслi. Це – мiстер Майк Ван Дайк, – вiдрекомендував того Стар. – Чого тобi Майку?

– Нiчого, – махнув рукою той. – Ось заскочив упевнитися в твоему iснуваннi.

– А чого тут вештатися? – не зрозумiв Стар. – Переглянув останнi плiвки – анi посмiшки не викликали.

– Та я вже на гранi нервового зриву.

– Треба тримати себе в формi, друже, – зауважив Стар. – Давай так: кожен займаеться своiм дiлом. – Вiн обернувся до Бокслi. – Майк у нас гегмен.[67 - Постановник комедiйних трюкiв.] Вiн у цьому дiлi ще з тих пiр, як мене у колисцi колисали. Майку, чи не покажеш мiстеру Бокслi «подвiйний мах, хват, брик i чос».

– 

ут? – здивувався Майк.

– Тут.

– Тут мiсця замало, не розвернутися. Я, власне, хотiв попросити тебе…

– Тут мiсця бiльше нiж досить.

– Та-а-ак, – примiряючись, вiн окинув оком присутнiх, – стрiлятимеш ти.

Кетi, помiчниця мiс Дулан, надула паперовий пакет.

– Це – номер, – пояснив Майк Бокслi, – ще з кiстоунських[68 - Кiстоунськi часи – часи кiностудii «Keystone Pictures Studio» – однiеi з перших кiностудiй, яку було засновано в 1912 роцi Маком Сенетом. Студiю, мабуть, найкраще пам’ятають за часiв його керiвництва (1912–1917), коли вiн знiмав фарсовi комедii i, зокрема, створив «Кiстоунських копiв» i «Красунь Сенета у купальниках». Саме в цiй студii розпочинав свою кар’еру Чарлi Чаплiн.] часiв. – Вiн обернувся до Стара. – Чи вiн знае, що таке у нас номер?[69 - Необхiднiсть пояснення викликана тим, що в американськiй версii англiйськоi мови номер у цирку позначаеться словом routine, у той час як у британськiй версii – словом act.]

– Номер – це виступ, – пояснив Стар. – Коли Джорджi Джесел[70 - Джордж Джесел (1898–1981) – американський актор, спiвак, автор пiсень та шоумен; постiйно запрошувався ведучим на офiцiйнi церемонii, за що отримав прiзвисько «Генерального тостмейстера США».] говорить про «Гетiсбурзький номер Лiнкольна», то вiн мае на увазi саме виступ.[71 - Гетiсбурзька промова (англ. Gettysburg Address) – виступ 19 листопада 1863 року президента США Авраама Лiнкольна на церемонii вiдкриття Нацiонального кладовища в Гетiсбурзi, де 1–3 липня 1863 року вiдбулася найкровопролитнiша битва Громадянськоi вiйни в США. Це – одна з найвiдомiших промов в американськiй iсторii.]

Кетi пiднесла надутий пакет до рота напоготовi. Майк став до неi спиною.

– Увага! – оголосила Кетi i хлопнула пакет рукою.

Тiеi ж митi Майк ухопився, наче пiдстрелений, за сiдницi, пiдскочив, послизнувся однiею ногою, потiм – iншою, при цьому залишаючись на мiсцi, двiчi змахнув руками, наче птах («Подвiйний мах», – кивнув Стар), – i кулею вилетiв крiзь сiтчастi дверi, що iх своечасно розчахнув кур’ер, та зник з очей, промайнувши у балконних дверях.

– Мiстере Стар, – втрутилася мiс Дулан, – мiстер Генсон. Телефонуе з Нью-Йорка.

За десять хвилин по тому вiн клацнув вмикачем диктографа, запрошуючи мiс Дулан, яка повiдомила, що в приймальнi чекае на зустрiч зi Старом зiрка чоловiчоi статi.

– Скажiть йому, що я вийшов через балкон, – наказав Стар.

– Добре. Але ж вiн приходить на цьому тижнi вже вчетверте. І виглядае якось занепокоено.

– Чи вiн хоча б не натякнув, що йому треба? Може, йому з цим до мiстера Брейдi?

– Вiн нiчого не казав. Нагадую, у вас зараз – нарада. Мiс Мелонi та мiстер Вайт чекають у приймальнi. Мiстер де Брока – по сусiдству, у кабiнетi мiстера Рiенмунда.

– Запросiть —,[72 - Пропуск у автора.] пiдвiвся Стар, – тiльки скажiть, що в нього – рiвно одна хвилина.

Коли красень-актор зайшов, Стар залишався стояти.

– І що ж там таке, що не може зачекати? – спитав вiн з усiею люб’язнiстю.

Актор обачливо чекав, поки мiс Дулан не зачинила за собою дверi.

– Монро, я – кiнчена людина, – почав вiн, – я мав тебе побачити.

– Кiнчена?! – вигукнув Стар. – Ти хоч бачив «Вераети»?[73 - «Вераети» (англ. Variety) – американський розважальний тижневик, основна тематика якого – подii свiту шоу-бiзнесу.] Твоя картина не сходить з чартiв «Роксi» i в одному Чикаго за тиждень принесла тридцять сiм штук.

– У тому-то й вся штука. Це – трагедiя. У мене е все, чого я хочу. І тепер це – нiчого не варте.

– Ну, тодi поясни.

– Мiж мною й Естер нiчого бiльше немае. І вже не може бути.

– Що? Сварка?

– Гiрше того… Не хочу про це говорити. Але ж голова моя як у туманi. Ходжу сам не свiй. Граю роль, як увi снi.

– Щось не помiчав, – здивувався Стар. – Якраз учора бачив кадри з тобою – ти був красень.

– Невже? Це й доводить те, що нiхто нiчого не помiчае.

– Ти що, натякаеш на те, що ви з Естер розлучаетеся?

– Все йде до того. Неминуче.

– Та що ж трапилося? – спитав Стар вже нетерпляче. – Вона що, увiйшла не постукавши i застукала?

– Та нiкого у мене немае. Вся справа в менi. Зi мною кiнчено.

Стара раптом осiнило.

– Звiдки ти взяв?

– Бо це вже пiвтора мiсяця.

– Облиш. Все в твоiй уявi, – сказав Стар. – Ти був у лiкаря?

Актор кивнув.

– Перепробував геть усе. Навiть у вiдчаi з’iздив… до Кларiс. Безнадiйно. Не сталося.

Стар вiдчув шкодливу спокусу послати його з усiм цим до Брейдi. Бо саме Брейдi вiдповiдав за зв’язки з громадськiстю. Чи це був випадок iнтимних зв’язкiв. Вiн на якусь мить вiдвернувся, щоб надати обличчю належний ситуацii вигляд.

– У Пета Брейдi я вже був, – сказав актор, наче вгадавши думки Стара. – Вiн дав менi купу нiчого не вартих порад, я iх усi перепробував, та все без пуття. Як сидимо з Естер за вечерею, одне навпроти одного, я почуваюся не в своiй тарiлцi, менi соромно пiдвести очi. Вона до цього ставиться з розумiнням. Але ж менi все одно соромно. Соромно цiлий-цiлiсiнький день. Думаю собi, «Дощовий день» принiс в Де-Мойнi тися

десь двадцять п’ять, побив всi рекорди зборiв у Сент-Луiсi, в Канзас-Сiтi зiбрав двадцять сiм штук; шанувальницi прямо засипають мене листами, а я боюся ввечерi iхати додому, бо сама думка про лiжко мене лякае…

Стар почав теж вiдчувати себе не в своiй тарiлцi. Спочатку, як актор увiйшов, вiн хотiв було запросити того на коктейль, та тепер запрошення здавалося навряд чи слушним. Хiба до коктейлiв тому, кого пече така журба? Стар подумки уявив, як актор, наче привид, тиняеться вiд гостя до гостя з келихом у руцi, з розмовами про збори до 28 штук та думками, вiд зборiв далекими.

– От i прийшов до тебе, Монро. Не пам’ятаю становища, якому б ти не дав ради. Кажу собi: йду до Монро, якщо вiн порадить застрелитися, то так тому й бути.

На столi у Стара задзижчав зумер; вiн увiмкнув диктограф i почув голос мiс Дулан:

– Мiстер Стар, п’ять хвилин пройшло.

– Перепрошую, – обiзвався Стар. – Ще пару хвилин.

– П’ять сотень школярок колоною прийшли зi школи до мого дому, – понуро продовжував актор, – а я знай тiльки стою i дивлюся на них з-за штори. Не смiю показатися iм на очi.

– Та ти сiдай, – порадив Стар. – Обмiзкуемо без поспiху.

У приймальнi вже хвилин десять на початок наради чекали двое ii учасникiв: Вайлi Вайт i Роуз Мелонi. Остання була такою собi сухорлявою бiлявочкою рокiв п’ятдесяти, про яку в Голлiвудi можна було почути п’ятдесят рiзних i дуже суперечливих думок: «сентиментальна дурепа», «найкращий майстер сюжету в Голлiвудi», «стара гвардiя», «стара партачка», «найсвiтлiша голова на студii», «найспритнiша плагiаторка на все кiно». І це лише в доповнення до «нiмфоманки», «староi дiви», «хвойди», «лесбiянки» та «зразковоi дружини». Втiм, нiякою старою дiвою Роуз не була, але у неi, як i в бiльшостi жiнок, що власними силами уторували собi шлях нагору, було вiд староi дiви чимало. А були в неi виразка шлунка i рiчний оклад понад сто тисяч. Про те, чи варта вона цих грошей, чи ще бiльших, чи взагалi нiчого не варта, можна було б написати вчений трактат. Цiннiсть ii, однак, полягала в таких пересiчних чеснотах, як те, що вона була жiнкою i легко до всього припасовувалася, швидко метикувала i заслуговувала на довiру, «знала правила гри» i не страждала на фанаберiю. Вона була доброю подругою Мiнни, i за минулi роки Стару вдалося придушити в собi неприязнь, що колись доходила до гостроi фiзичноi вiдрази.

Роуз i Вайлi чекали, мiж собою не розмовляючи, i лише зрiдка обмiнювалися стислими реплiками з мiс Дулан. Час вiд часу дзвонив помiчник продюсера Рiенмунд, який чекав у себе в кабiнетi разом з Брока, режисером. Аж ось хвилин за десять задзижчав зумер вiд Стара, i мiс Дулан зателефонувала Рiенмунду i Брока; тiеi ж митi з кабiнету нарештi вийшли Стар з бiдолашним актором, причому Стар приязно пiдтримував того пiд руку. Актор був до того збуджений, що варто було Вайту запитати, як воно, як той тут же розкрив рота, щоб все йому викласти просто тут i негайно.

– Ой, зовсiм кепсько, – почав було актор, проте Стар одразу перебив його:

– Це ще не кепсько. Іди i грай роль, як я сказав…

– Дякую тобi, Монро.

Роуз Мелонi подивилася услiд акторовi, не сказавши тому нi слова.

– Хтось на ньому ловив мух? – запитала вона, натякаючи на голлiвудський вислiв про те, що хтось намагаеться привернути до себе увагу за чужий рахунок.

– Вибачте, що змусив чекати, – мовив Стар. – Прошу до кабiнету.

Епiзод 9

Був уже полудень, i учасники наради мали право рiвно на годину часу Стара. Не менше, бо перервати таку нараду мiг тiльки режисер, у якого щось не складалося на зйомках; часом i набагато бiльше, бо кожнi вiсiм днiв компанiя мала випускати картину, настiльки ж складну й дорогу, як Рейнгардтове «Чудо».[74 - У виставi нiмецько-австрiйського театрального режисера Макса Рейнгардта (1873–1943) «Чудо» («Мiракль») (1911) за п’есою Метерлiнка «Сестра Беатриса» в обробцi К. Г. Вольмюллера посеред гiгантськоi театральноi зали було зведено готичний собор. Поряд з 250 музикантами в спектаклi брали участь 2000 акторiв i статистiв, звучали справжнi церковнi дзвони, дiйство освiтлювало 60 прожекторiв. Цю постановку Рейнгардт з декорацiями та костюмами Нормана Бел Геддеса вiдновив на Бродвеi у 1924 роцi.]

Траплялося, хоча i не так часто, як рокiв п’ять тому, що Стар працював над одним фiльмом протягом цiлоi ночi. Однак пiсля такого спалаху дiяльностi вiн почувався потiм кiлька днiв зле. Якщо ж вiн мiг перекидатися з однiеi справи на iншу, то з кожною перемiною неначе вiдчував приплив свiжоi енергii. І як тi «соньки», що можуть прокидатися за своiм внутрiшнiм будильником, Стар завiв свiй, щоб той «задзвонив» за годину.

До складу учасникiв наради, крiм сценаристiв, входили Рiенмунд, помiчник продюсера, якому Стар благоволив, i Джон Брока, режисер фiльму.

Зовнi Брока виглядав машинiстом локомотива: кремезний, спокiйний, наче без нервiв, рiшучий без зайвих слiв, з тих, хто одразу ж викликае довiру. А от в кiно вiн був профан: Стар вряди-годи ловив його на тому, що зi стрiчки у стрiчку той пере

осив однi й тi ж самi сцени; однiею з таких був епiзод з вродливою i багатою дiвчиною – з тим же самим перебiгом подiй, у тiй же послiдовностi. До кiмнати з радiсним гавкотом вбiгае добра зграя собацюр i плигае навколо дiвчини. Потiм та сама дiвчина прямуе до стайнi й плескае жеребця по крупу. Пояснення цьому, мабуть, годi шукати у Фрейда. Вiрогiднiше, в якусь невеселу хвилину юностi Брока заглянув через паркан i побачив гарну дiвчину з собаками та кiньми. І це назавжди закарбувалося у нього в мозку, як товарний знак шикарного життя.

Рiенмунд був молодий i вродливий, з доволi пристойною освiтою, з тих, хто нiколи не промине добру нагоду. Вiд природи людина з сильним характером, вiн через свою посаду, що не пiдходила його натурi, щоденно був змушений крутитися в’юном як у вчинках, так i в помислах. І це не могло не вiдбитися на його вдачi. У своi тридцять рокiв вiн не мiг похизуватися жодною чеснотою, до яких зазвичай привчають з дитинства хоч корiнних американцiв, хоч евреiв. Але стрiчки вiн здавав своечасно i, виявляючи свое ледве не гомосексуальне зациклення на Старi, зумiв, мабуть, пустити Стару пилу в зазвичай пильнi очi. Стар його жалував, вважаючи за роботящу та порядну людину.

Вайлi Вайта у будь-якiй краiнi, само собою, вiднесли б до другорядних iнтелектуалiв. Хлопець вiн був вихований i велемовний, водночас простецький i метикуватий, напiвочманiлий i напiвзатурканий. Його заздрiсть до Стара проявлялася лише в мимовiльних спалахах i перемежовувалася зi щирим захопленням i навiть вiдданiстю.

– До початку зйомок за цим сценарiем, рахуючи вiд суботи, залишаеться два тижнi, – оголосив Стар. – Гадаю, що перероблений сценарiй став тепер набагато кращим.

Рiенмунд i обидва сценаристи переглянулися, вiтаючи один одного.

– За винятком одного, – продовжував Стар задумливо, – я не розумiю, навiщо це взагалi знiмати, то й вирiшив вiдсунути його на безрiк.

На якусь мить запала ошелешена тиша, а пiсля почулося глухе ремствування та невдоволенi запитання.

– Вашоi провини тут нема, – зазначив Стар. – Менi здалося, що там щось е, а насправдi його немае. От i все. – Вiн запнувся, спiвчутливо дивлячись на Рiенмунда. – І це дуже погано, бо п’еса була добра. За право екранiзацii ми вiддали п’ятдесят тисяч.

– Що там не так, Монро? – запитав Брока без пiдхiдцiв.

– Здаеться, що гра не варта свiчок, – пiдсумував Стар.

Рiенмунд з Вайлi Вайтом обидва думали про те, як цей випадок вiдiб’еться на iхньому професiйному реноме. Цього року у своему доробку Рiенмунд мав двi картини, а от Вайлi Вайту був конче потрiбен кредит довiри, аби знову заявити на екранi про себе.

Роуз Мелонi впритул вп’ялася в Стара поглядом глибоко запалих, як у черепа, очниць.

– Хоч натяком поясни, – розвiв руками Рiенмунд. – Це ж, Монро, сильний удар по всiх нас.

– Я просто не ставив би в цю картину Маргарет Салаван,[75 - Маргарет Салаван (1909–1960) – американська актриса, яка запам’яталася публiцi своiм виразним гучним голосом. Номiнантка на премiю «Оскар» 1939 року.] – сказав Стар, – i Колмана[76 - Рональд Колман (1891–1958) – англiйський актор театру та кiно, популярний в 1930 – 1940-х роках, оскароносець, тричi номiнувався на «Оскара», вперше у 1929 роцi. Разом з Медлiн Керол виконав головнi ролi у класичному фiльмi «Бранець Зенди».] також. Я б iм не радив грати в нiй…

– Конкретнiше, Монро, – попрохав Вайлi Вайт. – Що саме тобi не сподобалось? Мiзансцени? Дiалоги? Гумор? Композицiя?

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Примечания

1

Рудольф Валентiно (1895–1926) – вiдомий американський кiноактор iталiйського походження, зiрка нiмого кiно, творець типажу «екзотичного героя-коханця».

2

Свiдомим вiком (age of reason) прийнято вважати сiм рокiв, коли дитина починае усвiдомлювати вiдповiдальнiсть за своi вчинки.

3

Луела Парсонз (англ. Louella Parsons, 1881–1972) – американська журналiстка, кiнооглядачка i колумнiстка, колонка якоi з оглядом новин Голлiвуду, включаючи плiтки, у газетi «Los Angeles Herald-Examiner» передруковувалася бiльш нiж у шестистах газетах по всьому свiту, сягаючи читацькоi аудиторii понад двадцять мiльйонiв, зробивши Парсонз найвпливовiшою оглядачкою (i плiткаркою) кiноiндустрii США. В оригiналi гра слiв: англiйською «lolly» означае «льодяник», «цукерочка».

4

Бенiнгтонський коледж (англ. Bennington College) – елiтний приватний коледж вiльних мистецтв, розташований у передмiстi мiста Бенiнгтон (штат Вермонт, США), заснований у 1932 роцi як жiночий коледж.

5

Велика депресiя у США тривала з жовтня 1929 р. до 1933 р. Дiя роману, як писав Скотт Фiцджеральд у синопсисi до видавця, вiдбуваеться через два роки пiсля депресii, тобто у 1935–1936 рр., протягом 4–5 мiсяцiв. Хронологiчнi подробицi роману вiдносять його дiю до 1933–1938 рр.

6

У 1936 роцi лiтак авiакомпанii «Американ Ерлайнз Мерк’юрi» з Атлантичного узбережжя до Лос-Анджелеса вилiтав о 6:10 вечора з Ньюарка, штат Нью-Джерсi,

з посадками в Мемфiсi, штат Теннессi, Далласi, штат Техас, та Тусонi, штат Аризона. Полiт тривав 17 годин 41 хвилину. Але у серпнi 1937 року маршрут було змiнено, i замiсть Мемфiса лiтак робив посадку в Нешвiллi, штат Теннессi.

7

У 1934 роцi компанiя «Американ Ерлайнз Мерк’юрi» приступила до авiаперевезень на бiпланах Curtiss Condor, обладнаних спальними мiсцями.

8

«Нембутал» (Nembutal) – найбiльш вiдоме торговельне найменування пентобарбiталу – барбiтурату, який використовуеться в медицинi як снодiйний засiб швидкоi дii у виглядi калiевоi i натрiевоi солей.

9

Маеться на увазi Єлоустонський нацiональний парк, який вiдомий багатою живою природою, мальовничими ландшафтами та численними гейзерами.

10

«Армiя солдатськоi надбавки» – марш безробiтних ветеранiв Першоi свiтовоi вiйни в кiлькостi 15 тисяч чоловiк на Вашингтон влiтку 1932 року. Головною вимогою мiтингарiв була негайна виплата солдатськоi надбавки, обiцяноi до 1945. Наметове мiстечко ветеранiв було розгромлене.

11

Алюзiя на дитячий роман-казку «Алiсинi пригоди у Дивокраi» Льюiса Керролла, в якiй розповiдаеться про дiвчинку на iм’я Алiса, яка потрапляе крiзь кролячу нору в уявний свiт, населений дивними антропоморфними iстотами.

12

Найпоширенiше з iмен в англомовних краiнах.

13

«Top Hat, White Tie and Tails» («Цилiндр, бiла краватка та фрак») – популярна пiсня, написана Ірвiнгом Берлiном для музичноi кiнокомедii режисера Марка Сендвiча Top Hat («Цилiндр») (1935), де ii виконував Фред Астер. Йдеться про форму одягу на урочистi подii.

14

«Cheek to Cheek» («Щока до щоки») – пiсня, один iз символiв мiжвоенного американського кiнематографа, написана Ірвiнгом Берлiном у 1935 роцi для того ж фiльму. У фiльмi Астер спiвае пiсню Роджерз пiд час танцю. Вiдомий запис цiеi пiснi на студii «Декка» оркестру Гая Ломбардо вiд 1935 року.

15

Гаетано (Гай) Ломбардо (1902–1977) – канадський i американський музикант, скрипаль i керiвник оркестру Royal Canadians. Володар трьох зiрок на голлiвудськiй «Алеi слави». У повiстi вiн названий Гаем Ломбардом.

16

Ермiтаж – садиба-музей Ендрю Джексона (1767–1845), сьомого президента Сполучених Штатiв (1829–1837), у 10 милях на схiд вiд центру мiста Нешвiлл.

17

Шаперон – провожатий, як правило, лiтня дама, яка супроводжуе молоду дiвчину на бали i т. п., дуенья.

18

Монета в 25 центiв.

19

Карл Лемле (старший) (Carl Laemmle, 1867–1939) – засновник найстарiшоi (з iснуючих) кiностудii «Юнiверсал» (1912). Лемле вважаеться основоположником «конвеера зiрок» (star system), на якому будувався класичний Голлiвуд. Ім’я Лемле спiвзвучне англiйському lamb – «ягня».

20

Ернан Кортес (1485–1547) – iспанський конкiстадор, який у 1519–1521 роках завоював Імперiю ацтекiв, встановивши в Мексицi iспанське панування.

21

Васко Нуньес де Бальбоа (1475–1519) – iспанський конкiстадор, який першим з европейцiв (на чолi загону з 190 iспанцiв i 600 iндiанцiв-носiiв) вийшов на берег Тихого океану.

22

«Есквайр» (англ. Esquire) – щомiсячний чоловiчий журнал, заснований у 1932 роцi в США. Актуальнi теми в журналi: бiзнес, iжа, автомобiлi, культура, стиль, мистецтво, полiтика, технологii та iншi. В ньому друкувався Ф. Скотт Фiцджеральд.

23

Lotus land – краiна лотофагiв (в «Одiссеi»), вигадана краiна достатку, дозвiлля та забуття. Лотофаги гостинно прийняли Одiссея та його супутникiв, коли вони поверталися з-пiд Троi. Лотос у цього племенi мав чарiвну силу: хто його iв, той не хотiв повертатись додому.

24

Старий гiкорi – прiзвисько американського генерала Е. Джексона (1767–1845), сьомого президента США. Гiкорi, або карiя – американська лiщина.

25

Система подiлу полiтичноi здобичi (вiд англ. Spoils system) – практика просування та найму урядових службовцiв, коли той президент або партiя, якi перемогли на виборах, формують склад державних органiв зi свого оточення i своiх прихильникiв.

26

В англо-американськiй традицii побачити в’яз увi снi вказуе на смерть, нещастя чи невдачу.

27

В англомовнiй традицii жест iз пiднятим догори середнiм пальцем е непристойним еквiвалентом вербального «вiдчепися» або «залиш мене в спокоi».

28

В англо-американськiй традицii ворон вiщуе нещастя або смерть.

29

Залiзна дiва (англ. Iron Maiden) – знаряддя катувань у виглядi залiзноi шафи з гострими цвяхами всередину.

30

«Lost» та «Gone» – популярнi пiснi 1936 року. Перша – меланхолiйний фокстрот на музику та слова Охмана, Мерсера та Тiтера – була дуже популярна у виконаннi оркестру Гая Ломбардо (вокал Кармен Ломбардо). Друга – «After you’ve gone» («Як ти пiшов») – пiсня Тернера Лейтона на слова Генрi Крiмера у 1936 роцi була записана популярною кiноакторкою Джудi Гарланд.

31

Алюзiя на Євангелiю вiд Івана 10: 11–16 (Я – пастир добрий: добрий пастир житт

свое покладе за овечок… Є у Мене й iншi вiвцi, котрi не з цiеi отари, i тих належить Менi привести: i вони почують голос Мiй, i буде одна отара i один Пастир).

32

Бронкс у часи юностi Стара, перед Першою свiтовою вiйною, заселяли нижчi верстви середнього класу, серед яких було чимало евреiв, що перебралися з iммiгрантського робiтничого Нижнього Іст-Сайду Мангеттена.

33

«Комплекс Наполеона» – набiр психологiчних особливостей, нiбито властивих людям невисокого зросту, названий на честь iмператора Францii Наполеона I. У масовiй культурi прийнято вважати, що Наполеон компенсував свiй невеликий зрiст прагненням до влади, вiйн i завоювань. Зрiст Наполеона насправдi становив 1,68 м, що перевищуе середнiй зрiст француза того часу. Наполеона часто бачили з його iмператорською гвардiею, в якiй всi були вище середнього зросту, тому могло здатися, що Наполеон низький.

34

Адамс, Чарльз Френсiс (1835–1915) – президент залiзничноi компанii «Юнiон Пасифiк», що належала Дж. Гулду (1836–1892). В «Автобiографii», виданiй у 1916 р., Адамс залишив живi характеристики Гулда та iнших мультимiльйонерiв свого часу, зокрема, Вандербiлта, Карнегi та Астера.

35

Йдеться про Сьерру-Невада – гiрський хребет у захiдному поясi гiр Пiвнiчноi Америки, що проходить майже через всю схiдну частину штату Калiфорнiя. Назва хребта мае iспанське походження: sierra означае «пилка» (saw) або «зубчастий хребет», а nevada означае «покритий кригою» (frozen) або «заснiжений».

36

«42-га вулиця» (англ. 42nd Street) – американський комедiйний мюзикл 1933 року режисера Ллойда Бекона. Дiя вiдбуваеться в 1932 роцi, пiд час Великоi депресii. Героi фiльму працюють над постановкою мюзиклу пiд назвою «Pretty Lady». Фiльм мав великий касовий успiх.

37

Прототип Стара Ірвiнг Тальберг нiколи не ставив свое iм’я в титрах фiльмiв, якi продюсував (90 фiльмiв).

38

Алюзiя на Євангелiю: «І вiн вивiв Його на гору високу, i за хвилину часу показав Йому всi царства на свiтi (Вiд Луки 4:5)».

39

Лонг-Бiч (англ. Long Beach) – мiсто в Калiфорнii, розташоване в пiвденнiй частинi округу Лос-Анджелес, на узбережжi Тихого океану, за 30 км вiд дiлового центру Лос-Анджелеса.

40

Санта-Монiка (англ. Santa Monica) – курортне мiсто в США, що розташоване на заходi округу Лос-Анджелес, вiдоме своiми пляжами.

41

Глендейл (англ. Glendale) – пiвнiчне передмiстя Лос-Анджелеса.

42

Драг-стор – винятково американська реалiя: магазин аптекарських, господарських i продовольчих товарiв з баром.

43

Бiкс (бiкс, бiксовка, бiксовий бiльярд, китайський бiльярд) – вид гри на похилому столi або дошцi, по якому куля пiсля удару збiгае назад. Верхня дошка (скат) утикана паралельно-косими рядами шпильок. Невеликi кульки котяться киями по одному з двох жолобкiв, розташованих по обидва боки столу; пiсля удару куля, збiгаючи назад, потрапляе в розташованi по схилу лунки, пронумерованi залежно вiд числа очок.

44

Прототипом Свонсона був вiдомий актор-ковбой Гаррi Керрi (1878–1947), зiрка нiмого кiно, який успiшно перейшов в столiття звукового кiно i в 1940 роцi номiнувався на «Оскар» в категорii «Кращий актор другого плану».

45

Томас Едвiн Мiкс (1880–1940) – американський актор вестернiв епохи нiмого кiно.

46

Вiльям Саррей Гарт (1864–1946) – американський сценарист, режисер, актор нiмого кiно, зiрка вестернiв.

47

«Come! Come! I love you only» – перший рядок солдатськоi пiснi «Мiй герой», занотований у збiрцi «Songs Of The Soldiers And Sailors U. S. Official U. S. Forces Songbook» (1917).

48

Ім’я Розмарi пов’язане з рослиною розмарину, яка грала важливу роль в мiфологiях рiзних народiв, зокрема в Середньовiччi розмарин використовувався в обрядi вигнання диявола.

49

Вiльям Пенн Адайр Роджерс (1879–1935) – американський ковбой, авiатор, дотепник, соцiальний коментатор i актор кiно, був занесений до Книги рекордiв Гiннесса як людина, здатна одночасно кидати три лассо: одне – навколо шиi коня, друге – навколо вершника i трете – навколо нiг коня. За свое життя здiйснив три навколосвiтнi подорожi, знявся в 71 фiльмi, написав понад 4000 газетних статей. До середини 1930-х рокiв Роджерс мав величезну популярнiсть в американському суспiльствi i був найбiльш високооплачуваним актором Голлiвуду. Загинув у 1935 роцi в авiакатастрофi на Алясцi.

50

Борвiц – значуще iм’я: вiд англ. bore – зануда та wits – розум, дотепнiсть; тупоумство. Прототипом був продюсер Джозеф Лео Манкевич (1909–1993), з яким Фiцджеральд працював над фiльмом «Три товаришi».

51

Вид офiсного телефонного апарата голосного зв’язку без слухавки.

52

Мiннесота – штат на пiвночi Середнього Заходу США з континентальним клiматом, для якого характернi великi перепади температур з холодною зимою та теплим лiтом. У Мiннесотi можна спостерiгати такi погоднi явища, як дощ, снiг, хуртов

ни, грози, град, торнадо та сильнi пориви вiтру.

53

Шива – один iз трiйцi головних богiв в iндуiзмi, поряд з Брахмою та Вiшну.

54

Алюзiя на картину Ораса Верне «Прощання Наполеона зi своею гвардiею у Фонтенбло 20 квiтня 1814». Стара гвардiя – французький елiтний пiдроздiл Імператорськоi гвардii перiоду наполеонiвських воен. Серед умов до прийому, як мiнiмум, 10 рокiв служби, нагороди за хоробрiсть та зрiст не менше 176 см.

55

11 березня 1933 року об 01.54 у штатi Калiфорнiя в районi Лонг-Бiч стався землетрус силою 6,3 бала за шкалою Рiхтера.

56

Волл-стрит (Wall Street) – назва невеликоi вузькоi вулицi в нижнiй частинi Мангеттена в мiстi Нью-Йорк, яка вважаеться iсторичним центром фiнансового району Нью-Йорка, позаяк на нiй розташована Нью-Йоркська фондова бiржа.

57

Баллiгеган – сiльська община в графствi Карлоу на пiвднi Ірландii.

58

Парез – ослаблення довiльних рухiв, неповний паралiч якого-небудь м’яза чи групи м’язiв.

59

Пропуск у автора.

60

Йдеться про «Кiновиробничий кодекс» (також вiдомий як «Кодекс Гейза», за iм’ям головного цензора Голлiвуду того часу Вiла Гейза) – серiю моральних цензурних директив, якi регулювали кiновиробництво бiльшостi американських кiнокартин, що випускалися великими студiями з 1930-го по 1968 рiк. Кодекс був прийнятий п’ятьма основними голлiвудськими студiями як мiра самообмеження, адже за вiдсутностi кодексу фiльми в кiнцi 1920-х i на початку 1930-х мiстили сексуальний пiдтекст, змiшанi шлюби, ненормативну лексику, незаконне вживання наркотикiв, безладнi стосунки, проституцiю, насильство тощо. Хоча кодекс ухвалено в 1930-му, проте до 1 липня 1934 року вiн був необов’язковим.

61

Лонг-Бiч найбiльше постраждав пiд час землетрусу 1933 року. За офiцiйними даними кiлькiсть загиблих пiд час землетрусу склала 120 осiб.

62

Проходить все. Одне мистецтво
Творити здатне назавжди (фр.).

    (Рядки з вiрша французького поета Теофiля Готье (1811–1872) «Мистецтво»).

63

Shevvi (просторiччя) – шевроле.

64

Дайм (англ. dime) – монетка коштом у 10 центiв або одну десяту долара США.

65

Нiкель – монетка в п’ять центiв. Виготовляеться зi сплаву мiдi та нiкелю, звiдси й назва.

66

На зорi кiнематографа вхiд в кiнотеатр мережi «Нiкелодеон» коштував 1 нiкель – 5 центiв.

67

Постановник комедiйних трюкiв.

68

Кiстоунськi часи – часи кiностудii «Keystone Pictures Studio» – однiеi з перших кiностудiй, яку було засновано в 1912 роцi Маком Сенетом. Студiю, мабуть, найкраще пам’ятають за часiв його керiвництва (1912–1917), коли вiн знiмав фарсовi комедii i, зокрема, створив «Кiстоунських копiв» i «Красунь Сенета у купальниках». Саме в цiй студii розпочинав свою кар’еру Чарлi Чаплiн.

69

Необхiднiсть пояснення викликана тим, що в американськiй версii англiйськоi мови номер у цирку позначаеться словом routine, у той час як у британськiй версii – словом act.

70

Джордж Джесел (1898–1981) – американський актор, спiвак, автор пiсень та шоумен; постiйно запрошувався ведучим на офiцiйнi церемонii, за що отримав прiзвисько «Генерального тостмейстера США».

71

Гетiсбурзька промова (англ. Gettysburg Address) – виступ 19 листопада 1863 року президента США Авраама Лiнкольна на церемонii вiдкриття Нацiонального кладовища в Гетiсбурзi, де 1–3 липня 1863 року вiдбулася найкровопролитнiша битва Громадянськоi вiйни в США. Це – одна з найвiдомiших промов в американськiй iсторii.

72

Пропуск у автора.

73

«Вераети» (англ. Variety) – американський розважальний тижневик, основна тематика якого – подii свiту шоу-бiзнесу.

74

У виставi нiмецько-австрiйського театрального режисера Макса Рейнгардта (1873–1943) «Чудо» («Мiракль») (1911) за п’есою Метерлiнка «Сестра Беатриса» в обробцi К. Г. Вольмюллера посеред гiгантськоi театральноi зали було зведено готичний собор. Поряд з 250 музикантами в спектаклi брали участь 2000 акторiв i статистiв, звучали справжнi церковнi дзвони, дiйство освiтлювало 60 прожекторiв. Цю постановку Рейнгардт з декорацiями та костюмами Нормана Бел Геддеса вiдновив на Бродвеi у 1924 роцi.

75

Маргарет Салаван (1909–1960) – американська актриса, яка запам’яталася публiцi своiм виразним гучним голосом. Номiнантка на премiю «Оскар» 1939 року.

76

Рональд Колман (1891–1958) – англiйський актор театру та кiно, популярний в 1930 – 1940-х роках, оскароносець, тричi номiнувався на «Оскара», вперше у 1929 роцi. Разом з Медлiн Керол виконав головнi ролi у класичному фiльмi «Бранець Зенди».

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить