Чому ми кохаемо
Helen Fisher

Скептики кажуть, що кохання – це лише хiмiя. Психологи називають його хворобою. Романтики – елiксиром вiчного життя. Час дiзнатися, хто з них мае рацiю. Гелен Фiшер дае вiдповiдi на запитання, що стосуються кохання, його «алгоритму», впливу на психiку, соцiалiзацiю та наше життя загалом.

Чому ми кохаемо? Чому обираемо людей, яких обираемо? Як чоловiки й жiнки рiзняться у своiх романтичних почуттях? Кохання з першого погляду. Кохання й жага. Кохання i шлюб. Любов у тварин. Як еволюцiонуе кохання? Кохання i ненависть. Який вiн – закоханий мозок? Як завоювати любов i чи можна ii зберегти? І що воно взагалi таке – кохання?

Це надзвичайна екскурсiя наукою та мистецтвом старовинного романтичного почуття. Книжка мiстить результати дослiджень, для яких було застосовано новiтнi технологii сканування мозку. Тут вiдповiдi на запитання про мiнливе й часто неконтрольоване почуття, яке ми звемо коханням.

Хелен Фишер

Чому ми кохаемо

Природа й хiмiя романтичних почуттiв

Fisher H.

Why We Love. The Nature and Chemistry of Romantic Love

Жодну з частин цього видання не можна копiювати або вiдтворювати в будь-якiй формi без письмового дозволу видавництва

© Helen Fisher, 2004

© DepositPhotos.com / mihtiander, обкладинка, 2019

© Hemiro Ltd, видання украiнською мовою, 2019

© Книжковий Клуб «Клуб Сiмейного Дозвiлля», переклад i художне оформлення, 2019

* * *

Вiдгуки про книжку

Надзвичайна пристрасть [Фiшер] робить книжку, в якiй детально описуються функцii головного мозку, легкою для читання.

    Pittsburgh Post-Gazette

Найвичерпнiший та найдоступнiший матерiал, який я читав про хiмiчну роботу мозку пiд час закоханостi. Прочитайте його, i ви отримаете кiлька надзвичайно важливих урокiв, якi може осягнути кожен: як i чому кохаемо ми та iншi живi iстоти.

    Девiд П. Бараш, професор психологii Унiверситету Вашингтона, автор книжок «Гра на виживання» та «Мiф про моногамiю»

Захоплюе.

    The Dallas Morning News

Надзвичайна екскурсiя наукою та мистецтвом кохання. Охоплюючи рiзнi сфери – вiд поезii до сканування мозку, – «Чому ми кохаемо» е надзвичайно цiкавою та наразi найбiльш науково обгрунтованою книжкою, написаною про цей заплутаний i багатогранний людський досвiд.

    Девiд М. Басс, автор книжки «Еволюцiя бажання: стратегii вибору партнера»

Непересiчна книжка.

    The Hartford Courant

Книжка Гелен Фiшер вабитиме вас, розвiе ваше небажання приймати цей матерiал, спокушатиме визнати його. Поетична, сексуальна, принадна, а водночас наукова.

    Рiчард Докiнз, автор книжки «Егоiстичний ген»

Захопливо балансуючи мiж поетичними вигуками i науковими доказами, Фiшер подае як хiмiчнi процеси, що стоять за найбезрозсуднiшою поведiнкою закоханих, так i розумiння, необхiдне, щоб витримати емоцiйнi потрясiння, пов’язанi з коханням.

    Booklist

Надзвичайно гарно написано й дуже пiзнавально. Фiшер приеднуеться до когорти авторiв iз власним стилем, […] якi пояснюють нас, нашу природу i поведiнку широкому колу читачiв.

    Pittsburgh Tribune-Review

Інтригуе. Добре написана, як довiдник, i розкривае глибиннi причини та взаемозв’язки.

    Midwest Book Review
    Лорнi, Рею, Одрi та всiм iншим iз моеi родини

(Вслухайся тихо до слiв, що шепочу тобi,

я кохаю тебе, о, ти цiлковито володiеш мною,

о, якби нам утекти вiд iнших i дiйти до межi

вiльними та неприборканими –

два яструби в повiтрi, двi риби, що плавають у морi,

не бiльш неприборканi, нiж ми;)

У менi вируе лютий шторм.

Я пристрасно тремчу;

клятвою про нерозлучнiсть двох,

жiнцi, що кохае мене i яку я кохаю

бiльше, нiж життя, клятвою я присягаю,

о, я з радiстю вiддам за тебе все…

    Волт Вiтмен. Вiд загачених щемливих рiчок

До читача

«Що таке кохання?» – запитував Шекспiр. Видатний драматург був не першим, хто ставив це питання. Гадаю, нашi предки обмiрковували це ще мiльйон рокiв тому, коли сидiли бiля багаття чи лежали й спостерiгали за зiрками.

У цiй книжцi я намагалася вiдповiсти на це питання, яке, мабуть, не мае вiдповiдi. Мене мотивувало кiлька речей. Я кохала i здобувала, але також кохала i втрачала; я зазнала i радощiв, i мук кохання. Окрiм того, я переконана, що ця пристрасть – нарiжний камiнь соцiального життя людства, що кожен на цiй землi вiдчув i екстаз, i розпач кохання. А найважливiше, що чiткiше розумiння цього вихору може допомогти людям знаходити й пiдтримувати ту уславлену пристрасть.

Тому 1996 року я почала багатоетапне дослiдження, щоб розкрити таемницю таемниць, досвiд закоханостi. Чому ми кохаемо? Чому обираемо людей, яких обираемо? Як чоловiки i жiнки рiзняться у своiх почуттях? Кохання з першого погляду. Кохання й жадання. Кохання i шлюб. Любов тварин. Як еволюцiонуе кохання? Кохання i ненависть. Закоханий мозок. Усе це стало головними темами цiеi книжки. Я також сподiвалась отримати певне уявлення про

е, як ми могли б контролювати цей непередбачуваний та часто небезпечний вогонь у серцi.

Кохання, на мое переконання, лежить в основi однiеi з трьох первинних нейронних мереж, що еволюцiонували в спаровування та розмноження. Жадання (хiть), прагнення сексуального задоволення, виникло, щоб мотивувати наших предкiв шукати сексуального еднання майже з будь-яким партнером. Кохання, пiднесений настрiй та одержимiсть закоханостi давали iм змогу зосередити свою залицяльну увагу на окремiй особi й таким чином зберiгати цiнний для парування час та енергiю. А прихильнiсть мiж чоловiком i жiнкою, вiдчуття спокою, миру та безпеки, яке часто приходить iз довготривалим партнером, розвинулось, аби мотивувати наших предкiв кохати цього партнера достатньо довго, щоб разом виростити потомство.

Одним словом, кохання глибоко вкорiнене в архiтектурi та хiмii людського мозку.

Та з чого виникае те почуття, яке звемо коханням?

Я вирiшила скористатися найновiшою технологiею сканування мозку – функцiональною магнiтно-резонансною томографiею (фМРТ), – щоб спробувати записати активнiсть мозку чоловiка i жiнки, якi саме шалено закохались одне в одного.

На мое щастя, до цiеi частини дослiдження долучилися двое надзвичайно обдарованих колег: доктор Люсi Ел Браун, нейробiолог iз Медичного коледжу Альберта Ейнштейна, та доктор Артур Арон, психолог-дослiдник Державного унiверситету Нью-Йорка (State University of New York, SUNY) в Стонi-Бруку. Дебра Машек, тодi ще аспiрантка психологii SUNY, Грег Стронг, ще один аспiрант з того ж факультету SUNY, та доктор Хайфан Лi, радiолог звiдти ж, – усi цi надзвичайно талановитi люди також вiдiграли важливу роль у дослiдженнi. За шiсть рокiв ми просканували мозок у понад 40 чоловiкiв та жiнок, якi були закоханi до нестями, i зiбрали по 144 знiмки мозковоi дiяльностi вiд кожного учасника експерименту. Половину наших учасникiв складали люди, кохання яких було взаемне; решту нещодавно покинули тi, кого вони обожнювали. Ми хотiли записати весь ряд почуттiв, якi асоцiюються iз закоханiстю.

Результати вразили. Ми виявили гендернi вiдмiнностi, що, можливо, пояснюють, чому чоловiки так пристрасно реагують на вiзуальний подразник, а жiнки можуть пам’ятати подробицi стосункiв. Ми виявили, як саме з часом змiнюеться закоханий мозок. Ми визначили зони мозку, якi активуються, коли ви вiдчуваете любовний екстаз, – ця iнформацiя показуе новi шляхи пiдтримування почуттiв у довготривалих стосунках. Я дiйшла висновку, що тварини вiдчувають певну форму любовноi прив’язаностi одне до одного. Нашi результати пролили нове свiтло на переслiдування та iншi злочини на фонi пристрастi. І тепер я краще розумiю, чому ми вiдчуваемо таку депресiю та злiсть, коли нас вiдштовхнули, i навiть дiзналася кiлька способiв стимулювання мозку для заспокоення душевного болю.

Що важливiше, нашi результати змiнили мое бачення самоi сутi кохання. Я побачила цю пристрасть як першочерговий людський стимул. Це така ж фiзiологiчна потреба, як прагнення iжi та води, як материнський iнстинкт; це основний спонукальний мотив, iнстинкт залицяння та завоювання партнера.

Цей стимул закохуватися подарував нам найнеймовiрнiшi опери, п’еси, романи, найзворушливiшi вiршi та мелодii, що не стираються з пам’ятi, найвитонченiшi скульптури та картини, найяскравiшi обряди, мiфи, легенди. Кохання прикрасило свiт i принесло багатьом iз нас надзвичайну втiху. Та коли кохання зневажене, воно переходить у невимовнi муки. Переслiдування, вбивства, самогубства, глибока депресiя через вiдторгнення кохання, високий рiвень розлучень i зрад характернi для краiн у всьому свiтi. Час серйозно розглянути питання Шекспiра: «Що таке кохання?»

Я сподiваюся, ця книжка стане такою ж корисною для вас, як ii написання – для мене, у нашому спiльному вiчному колообiгу з цiею дивовижною силою – iнстинктом закохуватись.

1. «Що за божевiлля»[1 - З вiрша Джона Кiтса «До грецькоi урни» (переклад В. Мисика). (Тут i далi прим. перекл., якщо не зазначено iнше.)]: Закоханiсть

Увесь цей свiт: i землю, й небеса –
В полонi рук твоiх я вiдшукав.
В грi свiтла й тiней у твоiх очах –
Та iстинна краса, що не згаса.

    Джеймс Велдон Джонсон. Краса, що не згаса

«Вогонь пронизуе мое тiло – бiль мого кохання до тебе. Бiль пронизуе мое тiло з полум’ям кохання до тебе. Недуга блукае моiм тiлом разом iз коханням до тебе. Бiль закипае й от-от вибухне коханням до тебе. Охоплений полум’ям мого кохання до тебе, я пам’ятаю, що ти повiдала менi. Я думаю про твое кохання до мене. Мене розривае твое кохання до мене. Бiль i знову бiль. Куди йдеш iз моiм коханням? Менi сказали, що ти пiдеш звiдсiль. Менi сказали, що покинеш мене тут. Мое тiло занiмiло вiд горя. Пам’ятай, що я сказав, кохана. Прощавай, моя любове, прощавай»1. Цей зболений вiрш записали й переклали зi слiв невiдомого iндiанця з племенi квакiутль у пiвденнiй Алясцi 1896 року.

Скiльки чоловiкiв i жiнок кохали одне одного в усi часи, ще до нас iз вами? Скiльки iхнiх мрiй здiйснилося, скiльки пристраст

розтрачено намарне? Часто, пiд час прогулянок чи просто байдикуючи, я задумуюся про всi розпачливi сердечнi справи, поглинутi цiею планетою. На щастя, люди у всьому свiтi залишили нам чимало доказiв iхнього любовного життя.

З Урука, мiста-держави в стародавньому Шумерi, до нас дiйшли вiршi на клинописних табличках, що прославляють пристрасть Інанни, царицi Шумеру, до Думузi, пастуха. «Коханий мiй, утiхо моiх очей», – кричала йому Інанна понад чотири тисячi рокiв тому2.

Ведичнi та iншi iндiйськi тексти, написанi в перiод з ХІ до VIII ст. до н. е., розповiдають про Шиву, мiфiчного володаря Всесвiту, який закохався в Сатi, молоду iндiйську дiвчину. Бог у мрiях «бачив себе та Сатi на гiрськiй вершинi, / охоплених коханням»3.

Дехто так нiколи й не зазнав щастя кохання. Одним з таких закоханих був Кайс, син вождя племенi стародавньоi Аравii. Арабська легенда VII столiття н. е. оповiдае, що Кайс був вродливим кмiтливим хлопцем, допоки не зустрiв Лейлу, яку так назвали (в перекладi з арабськоi Лейла – «нiч») через ii чорне, мов воронове крило, волосся4. Кайса настiльки одурманило кохання, що якось вiн покинув свою школу та бiг вулицями, викрикуючи iм’я дiвчини. Вiдтодi його звали Меджнун, що означае «божевiльний». Невдовзi Меджнун пiшов у пустелю, жив там у печерах зi звiрами та спiвав вiршi коханiй, а Лейла, замкнута в шатрi свого батька, вислизала вночi, щоб вiдправити з вiтром любовнi послання. Спiвчутливi перехожi час вiд часу приносили цi благання кошлатому, майже нагому поетовi. Їхня взаемна пристрасть зрештою призвела до вiйни мiж iхнiми племенами й до смертi закоханих. Залишилася тiльки ця легенда.

Легенда про Мейлань також дiйшла до нас пiсля смертi дiвчини. У китайськiй казцi ХІІ столiття «Нефритова богиня» Мейлань, пещена п’ятнадцятирiчна юнка, дочка високого чиновника в Кайфенi, закохалася в Чана По, жвавого парубка з довгими тонкими пальцями й талантом до рiзьблення з нефриту. «Вiдтодi як були створенi небо i земля, тебе створили для мене, а мене для тебе, i я тебе не вiдпущу», – мовив Чан По до Мейлань одного ранку в саду ii сiм’i5. Та в Китаi панувала жорстка соцiальна iерархiя, а закоханi належали до рiзних класiв. У вiдчаi вони втекли, та невдовзi iх викрили. Хлопець утiк. Дiвчину поховали живцем у батьковому саду. Але iсторiя Мейлань i досi проймае душi багатьох китайцiв.

Ромео та Джульетта, Парiс i Єлена, Орфей i Еврiдiка, Абеляр та Елоiза, Троiл i Крессiда, Трiстан та Ізольда: тисячi романтичних вiршiв, пiсень та iсторiй крiзь столiття дiйшли до нас iз давньоi Європи, а також iз Близького Сходу, Японii, Китаю, Індii та iнших суспiльств, вiд яких лишилися пам’ятки письменства.

Навiть там, де не було писемностi, залишилися свiдчення цього пристрасного почуття. Дослiджуючи 166 рiзноманiтних культур, антропологи знайшли докази кохання в 147 з них, а це майже 90 %6. (У рештi 19 суспiльствах науковцi просто не спромоглися вивчити цей аспект життя людей.) Вiд Сибiру до малозаселених регiонiв Австралii й до басейну Амазонки люди спiвають любовнi пiснi, складають вiршi та переказують одне одному мiфи й легенди про кохання. Багато хто практикуе любовнi чари: носить амулети та обереги, готуе зiлля чи вiдвари, щоб стимулювати любовний запал. Багато хто втiкае з дому. А iншi сильно страждають вiд нероздiленого кохання. Дехто вбивае своiх коханих. Дехто скоюе самогубство. А чимало людей настiльки глибоко занурюються в тугу, що майже не можуть iсти чи спати.

Знайомлячись iз вiршами, пiснями та розповiдями людей з усього свiту, я переконалася, що здатнiсть до кохання мiцно вплетена в тканини людського мозку. Кохання – це унiверсальний людський досвiд.

Що ж це за мiнливе й часто неконтрольоване почуття, яке вiдбирае розум, даруючи блаженство однiеi митi та вiдчай – iншоi?7

Анкетування про кохання

«О, скажи менi правду про кохання», – палко промовляв поет В. Г. Оден. Щоб зрозумiти, у чому насправдi полягае цей проникливий людський досвiд, я ретельно вивчала психологiчну лiтературу про кохання, вiдбираючи тi властивостi, симптоми чи стани, якi неодноразово згадувались. Це сильне почуття е комплексом багатьох специфiчних ознак8.

Тодi, щоб переконатись, що цi характеристики любовноi пристрастi унiверсальнi, я використала iх як основу анкети про кохання, яку розробила сама. З допомогою Мiшель Крiстiанi, тодi ще аспiрантки Унiверситету Ратгерса, а також доктора Марiко Хасагави i доктора Тосiкадзу Хасагави з Токiйського унiверситету я розповсюдила цю анкету серед чоловiкiв i жiнок з Унiверситету Ратгерса в Нью-Джерсi та з Токiйського унiверситету (а також iз околиць цих мiсць).

Опитування починалося так: «Це анкета про закоханiсть, почуття сильного захоплення, пристрастi чи сильного любовного потягу. Якщо зараз ви не закоханi в когось, але пристрасно кохали в минулому, будь ласка, вiдповiдайте на запитання, маючи цю особу на думцi». Учасникам було запропоновано кiлька демографiчних питань, що стосувалися вiку, фiнансового стану, релiгii, етнiчноi належностi, сексуальноi орiентацii

та сiмейного стану. Я також запитувала про iхнiй роман. Зокрема: «Як давно ви закоханi?», «Скiльки часу на день у середньому ви думаете про цю людину?» i «Чи вiдчуваете ви iнодi, наче вашi почуття вам не пiдвладнi?»

Тодi йшла основна частина анкети (див. додатки). Вона мiстила 54 твердження, як-от: «У мене бiльше енергii, коли я з ___»; «Мое серце б’еться частiше, коли я чую в телефонi голос ___»; «Коли я на заняттях / на роботi, мiй розум постiйно повертаеться до ___». Я розробила всi цi запитання, щоб вiдобразити ознаки, якi найчастiше пов’язують iз коханням. Опитуванi мали вказати, якою мiрою вони погоджуються з кожним запитом, за семибальною шкалою – вiд «цiлком погоджуюся» до «цiлком не погоджуюся». Усього анкету заповнили 437 американцiв та 402 японцi. Тодi статистики Макгрегор Сузукi та Тонi Олiва зiбрали всi цi данi й виконали статистичний аналiз.

Результати вразили. Вiк, стать, сексуальна орiентацiя, релiгiйна належнiсть, етнiчна група – жодна з цих людських змiнних не мала особливого значення у вiдповiдях.

Наприклад, люди рiзних вiкових груп вiдповiли на 82 % тверджень без значних статистичних вiдмiнностей. Люди вiком понад сорок п’ять рокiв указували, що вони так само захопленi коханою людиною, як i тi, кому не було й двадцяти п’яти. Гетеросексуали та гомосексуали дали подiбнi вiдповiдi на 86 % запитань. На 87 % запитiв американськi чоловiки i жiнки вiдповiли практично однаково: гендерних вiдмiнностей майже не було. Американськi «бiлi» й «кольоровi» вiдповiли аналогiчно на 82 % запитань: раса майже не вiдiгравала ролi в любовному запалi. Католики i протестанти не показали суттевоi рiзницi у 89 % тверджень: належнiсть до певноi церкви не була визначальним фактором. А там, де цi групи продемонстрували «статистично значущi» вiдмiнностi у вiдповiдях, одна з груп, як правило, була трохи пристраснiшою, нiж iнша.

Найбiльшi вiдмiнностi були мiж американцями i японцями. У бiльшостi з 43 запитань, де продемонстровано статистично значущi варiацii, одна нацiя просто виявила бiльшу пристрасть. А 12 запитань, що продемонстрували разючi вiдмiнностi, як виявилося, мають очевиднi культурнi пояснення. Наприклад, лише 24 % американцiв погодились iз заявою: «Коли я говорю з ___, я часто боюся сказати щось не так», тодi як iз цiею заявою погодились аж 65 % японцiв. Я пiдозрюю, що конкретно ця варiацiя виникла через те, що взаемини з протилежною статтю в молодих японцiв не такi частi й бiльш формальнi, нiж в американцiв. Отже, зважаючи на все це, у двох дуже рiзних суспiльствах чоловiки й жiнки дуже схожi в почуттях любовноi пристрастi.

Закоханiсть. Усепоглинаюче кохання. Пристрасне кохання. Заслiплене кохання. Називайте його як хочете, та люди всiх епох i культур «зачарованi, знервованi та здивованi» цiею непереборною силою. Стан закоханостi – унiверсальний для людства; це частина людськоi природи9.

До того ж ця магiя торкаеться кожного з нас майже однаково.

«Особливе значення»

Одна з перших речей, що трапляеться, коли ви закохуетеся, – це те, що ви вiдчуваете раптову змiну в свiдомостi: ваш «об’ект кохання» набувае, як кажуть психологи, «особливого значення». Ваш коханий стае оригiнальним, унiкальним i надважливим. Один закоханий чоловiк висловився: «Мiй свiт перевернувся. Там з’явився новий центр тяжiння, i цим центром була Мерилiн»10. Шекспiрiвський Ромео висловив це почуття бiльш лаконiчно, описуючи кохану: «Джульетта – сонце»[2 - Переклад В. Мисика.].

Перш нiж стосунки переростуть у кохання, вас можуть приваблювати кiлька рiзних людей i ваша увага переходитиме вiд однiеi особи до iншоi. Та поступово ви почнете концентрувати свою пристрасть на певнiй людинi. Емiлi Дiкiнсон назвала цей приватний свiт «вашим королiвством».

Це явище пов’язане з неможливiстю для людини вiдчувати одночасно закоханiсть у бiльш нiж одну особу. У моему анкетуваннi 79 % чоловiкiв та 87 % жiнок заявили, що вони не пiдуть на романтичне побачення з кимось iще, коли iхня кохана людина не поряд (додатки, питання № 19).

Зосередженiсть уваги

Людина, охоплена пристрастю, зосереджуе майже всю свою увагу на об’ектi кохання, часто на шкоду всьому та всiм навколо себе, зокрема роботi, сiм’i та друзям. Ортега-i-Гассет, iспанський фiлософ, називав це «ненормальним станом уваги, що виникае в нормальноi людини». Ця зосередженiсть уваги – головний аспект кохання.

Закоханi також зосереджуються на всiх подiях, пiснях, листах та iнших дрiбничках, якi в них асоцiюються з коханими. Мить, коли вiн зупинився в парку, щоб показати iй весняну бруньку; вечiр, коли вона кидала йому лимони, в той час як вiн готував напоi, – для заслiплених коханням такi буденнi моменти багато значать. 73 % чоловiкiв та 85 % жiнок у моему опитуваннi пригадали банальнi речi, якi сказали чи зробили iхнi коханi (додатки, питання № 46). А 83 % чоловiкiв i 90 % жiнок бачили цi дорогоцiннi епiзоди перед очима, коли задумувалися про своiх найдорожчих (додатки, питання № 52).

Мiльярди iнших закоханих, певно, накривала хвиля нiжностi, коли вони дум

ли про митi, проведенi з коханою людиною. Зворушливий азiйський приклад такого випливае з китайського вiрша ІХ столiття «Бамбуковий килимок» Юаня Ченя. Чень страждае:

Я нiяк не можу скласти

бамбуковий килимок:

тiеi ночi, що я привiв тебе додому,

я спостерiгав, як ти розгорнула його11.

Для Ченя побутовий предмет набув священноi сили.

Історiя ХІІ столiття «Ланселот» Кретьена де Труа iлюструе той самий аспект романтичноi пристрастi. У цiй епопеi Ланселот знаходить на дорозi, якою iхала королева Гвiневра зi своiм почтом, ii гребiнь. Помiж його зубцiв заплуталися кiлька золотих волосин королеви. Де Труа пише: «Вiн полюбив тi волосини, сто тисяч разiв торкався ними до очей, уст, чола та щiк»12.

Возвеличення коханих

Також закоханi починають перебiльшувати, навiть возвеличувати незначнi риси об’екта кохання. Якщо на них тиснути, майже всi закоханi можуть перелiчити те, що iм не подобаеться в iхнiх коханих. Але вони вiдкидають цi спостереження або переконують себе, що цi недолiки – унiкальнi та милi. «Отже, залюбленим у пристрастi поривi / коханих дам i вади милi», – розмiрковував Мольер. Безумовно. Деякi навiть обожнюють своiх коханих за iхнi недолiки.

А ще закоханi боготворять позитивнi риси своiх коханих, кричуще нехтуючи реальнiстю13. Це погляд на життя крiзь рожевi окуляри. Вiрджинiя Вульф дуже яскраво описала цей мiопiчний погляд, кажучи: «Але любов […] це лише iлюзiя, iсторiя, яку людина вигадуе про iншу людину. І весь час розумiе, що це неправда. Звiсно, що розумiе: чому ж тодi завжди намагаеться не зруйнувати iлюзiю?»

Наша вибiрка американцiв та японцiв, безумовно, iлюструе цей «ефект рожевих окулярiв». Приблизно 65 % чоловiкiв та 55 % жiнок в опитуваннi погодилися з твердженням: «____ мае певнi недолiки, та вони мене зовсiм не турбують» (додатки, питання № 3). А 64 % чоловiкiв i 61 % жiнок погодилися з твердженням: «У ____ я люблю все» (додатки, питання № 10).

Як же ми обманюемо себе, коли кохаемо. Чосер мав рацiю: «Любов слiпа».

«Нав’язливе думання»

Одним з основних симптомiв кохання е «нав’язливе думання» про коханих (так його називають психологи). Ви просто не можете викинути об’ект кохання з голови.

У свiтовiй лiтературi iснують приклади нав’язливого думання. Китайська поетеса IV столiття Цу Є писала: «Як менi не думати про тебе…»14 Анонiмний японський поет VIII столiття нарiкав: «Мою тугу нiяк не втамувати». Жиро де Борнейль, французький трубадур XII столiття, проспiвав: «Через надто сильне кохання […] моi думки так страшно мене мучать» 15. А абориген маорi з Новоi Зеландii висловив своi страждання такими словами: «Лежу довiчну нiч, не зiмкнувши очей, / Кохання мене тишком вполювало».

Хоча, мабуть, найяскравiший приклад нав’язливого думання маемо в середньовiчному шедеврi Вольфрама фон Ешенбаха – «Парсифалi». У цiй оповiдi, iдучи легким галопом на конi, Парсифаль побачив три краплини кровi на зимовому снiгу, пролитi дикою качкою, яку поранив сокiл. Це нагадало йому про рум’янець на бiлоснiжному обличчi його дружини Кондвiрамур. Остовпiлий Парсифаль застиг у стременах, занурившись у роздуми. «І так вiн замислився, загубився в думках, допоки його вiдчуття / не покинули його. Всесильне кохання зачарувало його»16.

На жаль, Парсифаль тримав свiй спис пiднятим – лицарський знак виклику. Невдовзi два лицарi, якi разом iз королем Артуром стали табором на сусiдньому лузi, зауважили це та скочили на коней, щоб стятися з ним у герцi. Лише коли один iз супутникiв Парсифаля прикрив жовтим шарфом краплини кровi, лицар вийшов з любовного ступору, опустив зброю та кинувся у смертельний бiй.

Кохання всемогутне. Не дивно, що 79 % чоловiкiв та 78 % жiнок в анкетуваннi повiдомили, що на заняттях i на роботi iхнiй розум постiйно повертаеться до коханих (додатки, питання № 24). А 47 % чоловiкiв i 50 % жiнок погодилися, що «не мае значення, про що я починаю думати, зрештою моi думки зводяться до ______» (додатки, питання № 36). Іншi опитування дають аналогiчнi результати. Учасники повiдомляють, що думають про свiй «об’ект кохання» понад 85 % дня17.

У Мiльтона у «Втраченому раю» Єва каже Адамовi: «Спiлкуючись iз тобою, я забуваю про час».

Емоцiйний вогонь

З 839 американцiв та японцiв у моему опитуваннi про кохання 80 % чоловiкiв та 79 % жiнок погодилися з твердженням: «Коли я впевнений(а), що ____ кохае мене, я почуваюся легшим, нiж повiтря» (додатки, питання № 32).

Жоден iнший аспект закоханостi не вiдомий охопленому коханням настiльки, як потiк палких емоцiй, що плине мозком. Дехто стае до болю боязким чи незграбним у присутностi коханоi людини. Дехто блiдне. Декого заливае рум’янець. Дехто тремтить. Дехто запинаеться. Дехто потiе. Дехто вiдчувае слабкiсть у ногах, запаморочення чи як «мурашки бiгають по тiлу». Іншi розповiдають про прискорене дихання. І багато хто описуе вогонь у зонi серця.

Катулла, римського поета, безумовно, вразило кохання. Вiн писав своiй коханiй:

Вiд тебе божеволiю.
Як побачу тебе, о Лесбiе, – перехоплюе подих,
мiй яз

к дерев’янiе, а тiло
сповнюе вогонь18.
Оно Нi Комачi, японська поетеса ІХ столiття, писала:
Нiяк не засну, палаю
у дедалi бiльшому вогнi пристрастi,
що трiскотить i полум’янiе в моему серцi19.

Жiнка в «Пiснi Пiсень», еврейськiй любовнiй поемi, складенiй мiж Х i IV ст. до н. е., каже: «Я млiю вiд кохання»20. А американський поет Волт Вiтмен вiртуозно описав цей емоцiйний вихор словами: «У менi вируе лютий шторм, я пристрасно тремчу»21.

Закоханих огортае таке сп’янiння, що багатьом з них важко iсти чи спати.

Інтенсивна енергiя

Втрата апетиту та безсоння безпосередньо пов’язанi зi ще одним непоборним вiдчуттям кохання – колосальною енергiею. Як казав антропологовi юнак з острова Мангая в пiвденнiй частинi Тихого океану, коли вiн думае про свою кохану, то «почуваеться, наче пiдстрибуе до неба»22. 64 % чоловiкiв та 68 % жiнок у нашому опитуваннi також вiдзначили, що iхнi серця починали прискорено битися, коли вони чули голос своiх коханих у телефонi (додатки, питання № 9). А 77 % чоловiкiв i 76 % жiнок зазначили, що вiдчували сплеск енергii, коли були зi своiми коханими (додатки, питання № 17).

Барди, менестрелi, поети, драматурги, письменники – люди столiттями оспiвували пожвавлення, незграбне заiкання та нервовiсть, гупання серця й задишку, якi супроводжують кохання. Та серед усiх, хто описував це психiчне та фiзичне сум’яття, нiхто не висловився красномовнiше, нiж Андреас Капелланус, освiчений француз, що в 1180-х роках обертався у вищих придворних колах i написав «Про мистецтво благородного кохання», лiтературну класику того часу.

Саме в той час у Францii виникли традицii куртуазного кохання. Цей умовний кодекс прописуе поведiнку закоханого щодо об’екта кохання. Закоханий часто був трубадуром – високоосвiченим поетом, музикантом i спiваком, здебiльшого з лицарського стану. Об’ектом кохання досить часто була дружина знатного европейського вельможi. Трубадури складали, а потiм спiвали дуже романтичнi вiршi, поклоняючись i лестячи господинi дому.

Проте цi «романси» мали бути цнотливими й жорстко вiдповiдати складним кодексам лицарськоi поведiнки. Тому в своiй книжцi Капелланус систематизував правила куртуазного кохання. Мiж iншим вiн також перелiчив багато основних рис кохання, серед яких – внутрiшнiй неспокiй закоханого. Вiн умiло висловив це: «Пiд час несподiваноi зустрiчi з об’ектом кохання серце закоханого починае трiпотiти». «Усi закоханi постiйно блiднуть у присутностi своiх коханих»23, «Чоловiк, що терзаеться думками про кохання, iсть i спить дуже мало»24.

Цей досвiдчений у життевих справах служитель церкви також говорив про «нав’язливе думання», притаманне закоханим, стверджуючи: «Що б не робив закоханий, усе закiнчуеться думками про його кохану» та «Справжнього закоханого постiйно й безперервно переслiдуе образ коханоi». Вiн також беззаперечно визнавав, що закоханий зосереджуе всю свою увагу на однiй людинi, стверджуючи: «Нiхто не може кохати двох осiб одночасно»25.

Основнi аспекти кохання не змiнилися за майже тисячу рокiв.

Перепади настрою: вiд екстазу до вiдчаю

Вiн пливе у блакитнiй водi
у мiсячну нiч,
збираючи бiлi лiлii в озерцi.
І кожна квiтка лотоса
говоритиме про любов,
поки не розiрветься його серце26.

Для китайського поета VIII столiття Лi Бо любовнi стосунки були болiсними.

У коханнi почуття то пiднiмаються над землею, то прожогом летять униз. Якщо об’ект кохання оточуе закоханого увагою, якщо вiн або вона регулярно телефонуе, пише пристраснi мейли або кличе пообiдати, повечеряти чи порозважатися, тодi свiт грае барвами. Та якщо об’ект кохання поводиться байдуже, запiзнюеться чи взагалi не приходить, не вiдповiдае на мейли, дзвiнки або листи чи посилае iншi негативнi сигнали, закоханий впадае у вiдчай. Апатичнi, пригнiченi, такi залицяльники хандрять, допоки не зможуть пояснити собi вчинки об’екта кохання, заспокоiти свое розтоптане серце та продовжити переслiдування.

Закоханiсть може викликати рiзноманiтнi стрiмкi перепади настрою, вiд веселощiв, коли повертаеться кохання, до тривожностi, вiдчаю чи навiть лютi, коли пристрасть iгнорують або вiдкидають. Як стверджував швейцарський письменник Анрi-Фредерiк Ам’ель, «що бiльше людина кохае, то бiльше страждае».

Тамiли, народ Пiвденноi Індii, навiть мають слово, що позначае цей хворобливий стан. Такi любовнi страждання називають маяккам, що перекладаеться як «iнтоксикацiя, запаморочення, марення».

Мене не здивувало, що 72 % опитаних чоловiкiв та 77 % жiнок не погодилися з твердженням: «Поведiнка ___________ не впливае на мое емоцiйне самопочуття» (додатки, питання № 41). Але 68 % чоловiкiв i 56 % жiнок пiдтримали твердження: «Мiй емоцiйний стан залежить вiд того, як _______ ставиться до мене» (додатки, питання № 37).

Прагнення до емоцiйного еднання

Уночi ти менi приснись,
Щоб на тебе я надививсь
Й розплатилася нiч сповна
За марнi сподiвання дня27.

Закоханi, як було вiдомо поету Метью Арнольду, жадають емоцiйного еднання з коханими28. Без цьо

о вони гостро вiдчувають свою незавершенiсть, порожнечу, наче в них вiдсутня якась важлива частина.

Ця надмiрна потреба в емоцiйному еднаннi, характерна для закоханих, влучно описана в «Бенкетi», оповiдi Платона про звану вечерю в Афiнах у 416 р. до н. е. На цю святкову вечерю в дiм Агафона зiйшлися найвидатнiшi уми класичноi Грецii. Коли вони напiвприлягли на своi ложа, хтось iз гостей запропонував розважитися жартiвливою дискусiею: кожен по черзi описуе та уславляе бога кохання.

Усi погодилися. Флейтистку вiдпустили. Тодi гостi по черзi оспiвували бога кохання. Дехто вважав цю надприродну постать «найдревнiшим», «найпочеснiшим» чи «найнеперебiрливiшим» з усiх богiв. Іншi стверджували, що бог кохання – «юний», «чутливий», «могутнiй» чи «добрий». Усi, окрiм Сократа. Вiн почав похвалу з пригадування своеi бесiди з Дiотiмою, провидицею з Мантiнеi. Говорячи про бога кохання, вона сказала Сократовi: «Вiн завжди живе в станi потреби»29.

«Стан потреби». Мабуть, жодна iнша фраза у всiй лiтературi так чiтко не описуе сутнiсть пристрасного кохання: потреба. У моему опитуваннi 86 % чоловiкiв та 84 % жiнок погодилися з твердженням: «Я глибоко сподiваюся, що приваблюю _______ так само, як вiн/вона приваблюе мене» (додатки, питання № 30).

Свiтова лiтература пронизана цим прагненням злитися з об’ектом кохання. Римський поет VI столiття Павло Силенцiарiй писав:

Лежали там коханцi, зiмкнулися губами
В безпам’ятствi, у невтамовнiй спразi,
Кожен прагнучи повнiстю розчинитися в iншому30.

Івор Вiнтерс, американський поет ХХ сторiччя, писав: «Нехай замкнуть в однiй трунi наш прах, / Єдиним духом станемо в вiках»31. І Мiльтон майстерно висловився у «Втраченому раю», коли Адам каже Євi: «Ми едине цiле, одна плоть; втратити тебе – це втратити себе».

Фiлософ Роберт Соломон уважае, що це сильне бажання – основна причина слiв закоханого: «Я кохаю тебе». Це не стверджування факту, а прохання про пiдтвердження. Ми прагнемо почути цi могутнi слова: «Я теж тебе кохаю»32. Для емоцiйного зв’язку з коханими ця потреба настiльки глибока, що, на думку психологiв, вiдчуття самого себе закоханим стае розпливчастим. Як сказав Фрейд: «На своему пiку стан закоханостi загрожуе знищити межi мiж нашим его та об’ектом пристрастi».

Романiстка Джойс Керол Оутс яскраво описала це почуття блаженного злиття: «Якщо вони зненацька повернуться, ми вiдсахнемося, / Вiдчуваючи, як поколюе волога шкiра, / Чи розiрве нас на двох людей?»

Шукаючи пiдказки

Не знаючи, чи iхне кохання цiнують, чи воно взаемне, закоханi стають надмiрно чутливi до сигналiв, якi посилае об’ект пристрастi. Як писав Роберт Грейвс: «Прислухаючись до стукоту, чекаючи на знак».

У моему опитуваннi 79 % чоловiкiв та 83 % жiнок повiдомили, що, коли хтось iх сильно приваблюе, вони аналiзують вчинки своiх коханих, шукаючи пiдказки, якi допоможуть зрозумiти, що тi вiдчувають до них (додатки, питання № 21). І 62 % чоловiкiв i 51 % жiнок сказали, що iнодi вони шукають альтернативний сенс слiв i жестiв своiх коханих (додатки, питання № 28).

Змiна прiоритетiв

Багато палко закоханих змiнюють свiй стиль в одязi, манери, звички, а iнодi й навiть цiнностi, щоб завоювати коханих. Пробуджений iнтерес до гольфу чи урокiв танго, колекцiонування антикварiату, нова зачiска, Моцарт замiсть кантрi-музики з вестернiв, навiть переiзд у нове мiсто чи початок новоi кар’ери: люди, ураженi коханням, переймають найрiзноманiтнiшi незвичнi захоплення, переконання та спосiб життя, щоб зробити приемне своiм найдорожчим.

Сподвижник куртуазного кохання ХІІ столiття Андреас Капелланус описував цей потяг, наголошуючи: «Кохання безвiдмовне»33. А сп’янiлий вiд кохання американець сказав прямо: «Усе, що подобалося iй, подобалося менi»34. І вiн не один такий. 79 % американських чоловiкiв та 70 % жiнок у нашому опитуваннi погодилися з твердженням: «Я намагаюся дотримуватися гнучкого графiка, щоб, якщо _________ звiльниться, ми змогли бачити одне одного» (додатки, питання № 47).

Закоханi вносять змiни у свое життя, щоб пiдлаштуватися пiд коханого.

Емоцiйна залежнiсть

Закоханi стають залежними вiд стосункiв, дуже залежними. Шекспiрiвський Антонiй звертався до Клеопатри: «серцем мiцно я до твого прив’язаний стерна»[3 - Переклад Б. Тена.]. У стародавнiй египетськiй iероглiфiчнiй поемi описано таку ж залежнiсть: «Мое серце стало б рабом, / якби вона мене обiйняла»35. Трубадур ХІІ столiття Арно Данiель писав: «Я з голови до п’ят належу iй»36. Але найпристраснiшим був Кiтс, пишучи:

І подихам [ii] вести нечутний лiк –
Так вiчно жить або ж заснуть навiк[4 - Переклад В. Мисика.].

Закоханi настiльки залежнi вiд об’екта пристрастi, що невимовно страждають вiд «тривожноi окремiшностi», коли не пiдтримують iз ним зв’язок. Вiрш японського поета-анонiма Х столiття щемить вiдчаем.

Сiрiе ранок
слабким мерехтiнням
першого свiтла. Задихаючись вiд суму,
я допомагаю тобi одягнутися37.

Закоханi – це марiонетки, якими керують сердечнi струни iнших.

Емпатiя

У

езультатi закоханi часто вiдчувають надзвичайну емпатiю до коханих. В анкетуваннi 64 % чоловiкiв та 76 % жiнок погодились iз твердженням: «Я почуваюся щасливим, коли ____ щасливий(а), i сумним, коли вiн/вона сумний(а)» (додатки, питання № 11).

Поет Е. Е. Каммiнгс прекрасно пише про це, кажучи: «вона смiялася його радощами, вона плакала його горем». Багато закоханих навiть готовi пожертвувати собою заради коханих. Мабуть, Адамова жертва заради Єви – найдраматичнiша в захiднiй лiтературi. У творi Мiльтона, дiзнавшись, що Єва з’iла яблуко, Адам теж вирiшуе з’iсти заборонений плiд, знаючи, що це призведе до його вигнання разом iз нею з Едемського саду та до смертi. Адам каже: «Бо з тобою / Я вирiшив померти»38.

Страждання розпалюють пристрасть

Страждання часто живлять полум’я. Я називаю це цiкаве явище «фрустрацiя-потяг», але воно бiльш вiдоме як «ефект Ромео та Джульетти». Соцiальнi чи фiзичнi бар’ери розпалюють закоханiсть39. Вони дозволяють людинi вiдкидати очевиднi факти, зосередивши увагу на надзвичайних якостях об’екта пристрастi. Це можуть стимулювати навiть сварки та тимчасовi розриви з коханими.

Одним з найкумеднiших лiтературних прикладiв того, як небезпека посилюе закоханiсть, е одноактна п’еса Чехова «Ведмiдь»40.

У цiй драмi дратiвливий землевласник Григорiй Степанович Смирнов приходить до будинку молодоi вдови, щоб забрати грошi, якi заборгував йому ii покiйний чоловiк. Жiнка вiдказуе, що не заплатить нi копiйки. Вона пояснюе, що в жалобi, та кричить на нього: «Я не налаштована на грошовi справи». Смирнов висловлюе тираду проти всiх жiнок, називаючи iх лицемiрками, талалайками, плiткарками, скандалiстками, ненависницями, наклепницями, брехунками, пустими, метушливими, безжалiсними та нелогiчними. «Бр-р-р-р! – здригаеться вiн. – Мене аж трусить вiд лютi». Його злiсть викликае ii гнiв, i вони починають ображати одне одного. Незабаром вiн вимагае дуелi. Прагнучи зробити дiрку в його головi, вдова витягуе пiстолети покiйного чоловiка, i вони займають позицii.

Та разом з роздратуванням зростають i взаемна повага, i принаднiсть. Зненацька Смирнов викрикуе: «Оце жiнка! Оце я розумiю! Справжня жiнка! Не скиглiйка, не розмазня, а вогонь, порох, ракета! Навiть убивати шкода!» Через мить вiн освiдчуеться iй у коханнi та просить стати його дружиною. Коли ii слуги з сокирами, граблями та вилами вриваються у вiтальню, щоб захистити господиню, то натрапляють на закоханих, якi сплелися в тiсних обiймах.

Цей дивний взаемозв’язок мiж стражданням i закоханiстю спостерiгаеться в усiх нещасливих закоханих iз переказiв по всьому свiту. Зрушене тими чи тими труднощами, iхне кохання стае дедалi сильнiшим.

Найвiдомiша така iсторiя в захiдноевропейськiй лiтературi, звичайно ж, трагедiя Шекспiра «Ромео та Джульетта». Юнi закоханi з Верони XVI столiття потрапили в тенета гiркоi ворожнечi мiж двома владними сiм’ями, Монтеккi i Капулеттi. Ромео – Монтеккi, а Джульетта – Капулеттi. Проте Ромео закохуеться в Джульетту, побачивши ii на сiмейнiй вечiрцi, i вигукуе:

Померкли смолоскипи перед нею! […]
Чи ж я коли любив? Чи ще люблю я?
О нi! Зрiкайтеся, брехливi очi!
Не знали ви краси до цеi ночi![5 - Переклад І. Стешенко.] 41

Джульетту теж поцiлила стрiла Амура. Коли Ромео покидае банкет, вона питае свою мамку:

Довiдайся. Як мае вiн дружину,
Не в постiль шлюбну – ляжу в домовину![6 - Переклад І. Стешенко.] 42

По ходу п’еси виникае цiла низка перешкод i непорозумiнь, що лише посилюють пристрасть закоханих.

65 % чоловiкiв i 73 % жiнок у моему опитуваннi погодилися з твердженням: «Я не перестану кохати ____, навiть коли все йтиме шкереберть» (додатки, питання № 26). А 75 % чоловiкiв i 55 % жiнок погодилися: «Коли стосунки з _____ погiршаться, я просто докладатиму бiльше зусиль, щоб усе виправити» (додатки, питання № 6).

Один з несподiваних результатiв опитування майже безсумнiвно пояснюеться роллю страждання в коханнi. Гомосексуальнi респонденти (i геi, i лесбiйки) повiдомляли про бiльшi емоцiйнi потрясiння, нiж гетеросексуали. Цi люди частiше страждали вiд безсоння, втрати апетиту та прагнули емоцiйного еднання з коханими. Я думаю, що, принаймнi частково, цей психологiчний стрес вiдбуваеться через соцiальнi бар’ери, якi мусять долати багато гомосексуальних закоханих.

Тi, хто заповнював мою анкету, думаючи про колишне кохання, також здавалися бiльш емоцiйно вразливими. Їм теж було складнiше iсти та спати. Вони були сором’язливiшi та незграбнiшi, коли поруч було колишне кохання, страждали вiд «нав’язливого думання» та перепадiв настрою, частiше описували прискорення серцебиття при спогадах про колишне кохання. Я пiдозрюю, що багатьох з цих респондентiв покинули iхнi коханi, i це горе посилило iхню пристрасть.

Як човни в бурхливому морi, люди пливуть хвилями невимовних болю та радостi, що утворюють кохання. А перешкоди лише посилюють цi емоцii. Якщо вашi коханi одруженi з кимось iншим чи живуть по той бiк океану, якщо ви говорите рiзними мовами, походите з рiзних етнiчних г

уп чи просто живете в рiзних частинах мiста, така перешкода може посилити пристрасть.

Дiкенс про це сказав: «Кохання часто досягае найпишнiшого розквiту пiд час розлуки та за надзвичайно скрутних обставин». На жаль, це правда.

Надiя

«Скажи, що я можу жити з надiею», – благав цар Пiрр Андромаху в драмi Расiна про кохання та смерть. Чому закоханi продовжують сподiватися, навiть коли колесо долi невпинно крутиться проти них?

Бiльшiсть мають надiю, що стосунки вiдновляться, навiть через роки пiсля трагiчного розриву. Надiя – ще одна з головних рис кохання.

Цей оптимiзм виражено в прекрасному вiршi поета XVI столiття Майкла Дрейтона. Вiн починаеться так:

Надiй нема, прощальний поцiлунок.
Усе, кiнець, про мене ти забудь.
І серце тiшить легкий порятунок.
Як просто я звiльнивсь вiд твоiх пут.
Потиснем руки, клятви розiрвем.
А як зустрiнемось з тобою знов,
То i бровою ми не поведем,
Що ще теплиться в нас стара любов.

Цими словами Дрейтон iз явною впевненiстю заявляе, що iхнiй роман так просто закiнчився. Та все ж наприкiнцi вiрша вiн раптом змiнюе думку. Охоплений надiею, вiн стверджуе, що кохання ще можна врятувати:

Та якби ти схотiла щось змiнити,
Кохання ти змогла б ще воскресити43.

Гадаю, це прагнення сподiватися вкоренилося в мозку людини багато тисячолiть тому, i нашi предки наполегливо переслiдували потенцiйних партнерiв, доки не згасав останнiй вогник надii.

Сексуальний зв’язок

«Я сто разiв волiла б померти, анiж жити без тебе, найдорожчого менi чоловiка. Бо, хто б ти не був, я палко кохаю тебе, неначе душу свою»[7 - Переклад Й. Кобiва, Ю. Цимбалюка.] 44. Так зверталася Психея до свого чоловiка Ероса в «Золотому ослi», романi письменника ІІ столiття Апулея. Оповiдка продовжуеться: «Вона нахилилась над ним i, жагучо дихаючи, поквапно почала засипати його гарячими й тривалими поцiлунками, водночас побоюючись, щоб вiн не прокинувся»[8 - Переклад Й. Кобiва, Ю. Цимбалюка.] 45.

Поезiя з усього свiту свiдчить про ще одну основну рису кохання – палке прагнення сексуального еднання з коханими.

У «Пiснi над пiснями» жiнка закликае: «Прокинься, о вiтре з пiвночi, i прилинь, вiтре з полудня, повiй на садок мiй: нехай потечуть його пахощi! Хай коханий мiй прийде до саду свого, i нехай споживе плiд найкращий його!»[9 - Переклад І. Огiенка.] 46

Інанна, королева стародавнього Шумеру, вражена сексуальнiстю Думузi, каже: «О Думузi, твоя зрiлiсть – моя радiсть!»47 Але наймилiшим для мене е старий анонiмний англiйський вiршик, що голосить:

Повiй, повiй, вiтеречку,
Дощ хай траву зросить.
Якби ж любка була зi мнов
У постелi досi!

Фрейд, як i багато науковцiв (i не тiльки), стверджував, що сексуальне бажання – центральний компонент кохання48. Навряд чи це нова iдея. Тi, хто вивчае «Камасутру», iндiйський посiбник кохання V столiття, знають, що слово «любов» походить вiд lubh, що на санскритi означае «жадати».

Логiчно, що кохання взаемопов’язане з сексуальним бажанням. Зрештою, якщо любовна пристрасть розвивалася серед наших предкiв, щоб спонукати iх зосередити свое прагнення спаровуватися на «особливiй» людинi, принаймнi до заплiднення (як я стверджуватиму в наступних роздiлах), тодi вона повинна бути пов’язана з сексуальним бажанням.

Результати мого опитування пiдтверджують це твердження. Аж 73 % чоловiкiв i 65 % жiнок мрiють про секс зi своiми коханими (додатки, питання № 34).

Сексуальна винятковiсть

Закоханi жадають вiрностi в сексi, прагнучи, щоб iхнi «божественнi» стосунки не були заплямованi стороннiми особами. Коли хтось стрибае в лiжко з «просто другом», iм часто байдуже, чи цей партнер по лiжку спить з iншими. Та коли чоловiк або жiнка закохуються i прагнуть емоцiйного еднання з коханою людиною, в душi вони бажають, щоби партнер залишався iм сексуально вiрним.

Багато свiтових iсторiй кохання вiдображають цей сексуальний власницький iнстинкт, як i бажання закоханих зберегти свою сексуальну вiрнiсть. Наприклад, пiсля розлуки з Ізольдою Бiлявою Трiстан побрався з iншою жiнкою зi схожим iменем, Ізольдою Бiлорукою, значною мiрою через те, що iм’я тiеi жiнки було майже таке ж, як i в його коханоi. Але Трiстан не змiг змусити себе сприйняти шлюб. В арабськiй легендi Лейла, розлучена з коханим Меджнуном i заручена з iншим, також уникала весiльного ложа. І приблизно 80 % чоловiкiв та 88 % жiнок в опитуваннi погодилися з твердженням: «Важливо бути сексуально вiрним, коли ти закоханий» (додатки, питання № 42).

З усiх рис кохання прагнення сексуальноi вiрностi для мене найцiкавiше. Імовiрно, воно виникло з двох суттевих причин: захистити батькiв вiд зрад та виховання чужоi дитини; захистити давнiх жiнок вiд того, що потенцiйний чоловiк та батько iхнiх дiтей пiде до суперницi. Прагнення сексуальноi вiрностi дозволило нашим прабатькам захистити свою дорогоцiнну ДНК, оскiльки майже весь свiй час та енергiю вони витрачали, упадаючи за тим, кого обожнювали.

Та разом iз намаганням забезпечити сексуальну вiрнiсть пiд час упаданн

з’явилася менш приваблива риса кохання, шекспiрiвський зеленоокий монстр, – ревнощi.

Ревнощi: «нянька кохання»

У своiй книжцi про правила куртуазного кохання Капелланус писав: «Хто не вiдчувае ревнощiв, не вмiе кохати». Вiн назвав ревнощi «нянькою кохання», бо вважав, що вони розпалюють любовний жар49.

Цей проникливий церковник, як завжди, правильно все зрозумiв. У кожному суспiльствi, де антропологи вивчали любовну пристрасть, вони повiдомляють, що обидвi статi стають ревнивими, дуже ревнивими50. Як застерiгала «Книга змiн», китайська книга мудростi, написана понад три тисячi рокiв тому: «Близький зв’язок можливий лише мiж двома особами, група з трьох осiб породжуе ревнощi»51.

Емоцiйне еднання переважае сексуальне

Утiм для закоханих бажання сексуального зв’язку та тяжiння до вiрностi в сексi не настiльки важливi, як прагнення до емоцiйного еднання з коханими. Вони хочуть, щоб кохана людина телефонувала й казала: «Я тебе обожнюю», приносила квiти чи iншi невеликi подарунки, запрошувала на бейсбол або до театру, смiялась, обiймала iх, оточувала увагою. Закоханий гаряче прагне любовi у вiдповiдь. Це прагнення до емоцiйноi спорiдненостi набагато перевершуе бажання простоi сексуальноi розрядки.

75 % чоловiкiв та 83 % жiнок в опитуваннi погодилися з твердженням: «Для мене важливiше знати, що ______ кохае мене, нiж займатися з ним сексом» (додатки, питання № 50).

Мимовiльна, неконтрольована любов

«Се божество, сильнiше, нiж я, прийшовши, правитиме мною вiднинi та навiки. Кохання заполонило мою душу»52. У ХІІІ столiттi цими словами Данте описав мить, коли вперше побачив Беатрiче. Вiн знав про панiвну силу кохання. Справдi, в основi цiеi одержимостi – ii сила: кохання часто е незапланованим, мимовiльним i, здавалося б, неконтрольованим.

Скiльки закоханих вiдчули це магнетичне притягання?

Мабуть, мiльярди.

«Нефритова богиня», китайська любовна iсторiя ХІІ столiття, оповiдае про Чана По та Мейлань: «Що бiльше вони намагалися загасити пробуджене кохання, то бiльше вiдчували себе в його владi»53. А у Францii ХІІ столiття Кретьен де Труа у творi «Ланселот» писав про Гвiневру: «Вона була змушена кохати попри саму себе»54.

Та роздуми на тему нестримноi природи закоханостi не обмежуються лiтературною уявою. Американський комерцiйний керiвник рокiв за п’ятдесят писав про свою спiвробiтницю: «Я схиляюся до думки, що потяг до Емiлi – радше бiологiчний, iнстинктивний. Його не можна свiдомо контролювати чи логiчно пояснити. Я вiдчайдушно намагаюся протистояти йому, обмежувати його вплив на мене, спрямувати його, заперечити, насолоджуватися ним – i так, чорт, змусити ii вiдповiсти менi взаемнiстю! Хоча я знаю, що в мене з Емiлi немае абсолютно нiяких шансiв на спiльне життя, думати про неi – це одержимiсть»55.

Навiть стриманий американський отець-засновник Джордж Вашингтон розумiв силу кохання. У 1795 роцi вiн написав листа дочцi своеi пасербицi, у якому радив iй остерiгатися, щоб кохання не стало «пристрастю мимоволi»56.

Нашi сучасники також вiдчувають безпораднiсть, що супроводжуе цей стан. 60 % чоловiкiв та 70 % жiнок в опитуваннi погодилися з твердженням: «Насправдi закохатися для мене не було вибором. Це почуття просто накрило мене» (додатки, питання № 49).

Перехiдний стан

Кохання приходить незвано i так само може зникнути. Як спiвае Вiолетта в трагiчнiй оперi Вердi «Травiата»: «Живiмо лиш для втiхи, кохання ж бо, як квiти, швидко в’яне».

Платон, знаючи про цю рису бога кохання, казав: «Народився вiн нi смертним, анi безсмертним. Того самого дня […] вiн живе-розквiтае i вмирае, але […] оживае знову»[10 - Переклад У. Головач.] 57. Кохання непостiйне, непевне, мiнливе; воно може згаснути, потiм розгорiтися знову, а затим зiтлiти.

Скiльки часу тривае магiя кохання?

Нiхто не знае. Група нейробiологiв нещодавно дiйшла висновку, що кохання зазвичай тривае вiд дванадцяти до вiсiмнадцяти мiсяцiв58. Як побачите в третьому роздiлi, наше дослiдження мозку показуе, що кохання може тривати принаймнi сiмнадцять мiсяцiв. Але я б поставила на те, що тривалiсть кохання може вiдчутно змiнюватися залежно вiд дiйових осiб. Бiльшiсть людей вiдчули на собi скороминуче захоплення, що тривало лише кiлька днiв чи тижнiв. І, як ви знаете, коли стосункам перешкоджають, таке полум’я може палахкотiти багато рокiв. Труднощi стимулюють пристрасть59.

Утiм, коли партнери насолоджуються повсякденними радощами спiвжиття, цей жар у серцi таки поступово спадае i часто замiнюеться iншою нейронною мережею в мозку, прив’язанiстю – вiдчуттям спокою та еднання з коханим.

Багато форм кохання

Звичайно, кохання може набувати рiзних форм. Можна прокинутися на самотi серед ночi з вiдчуттям покинутостi та вiдчаю. А тодi вранцi отримуеш дзвiнок або мейл вiд об’екта пристрастi, i надiя починае оживати. Потiм ви зустрiчаетеся з милими за вечерею, говорите, смiетесь, а ваш екстаз перетворюеться на вiдчуття безпеки та спокою. Пiсля вечерi ви йдете в лiжко, щоб разом почитати, i незабаром вас охоплюе

ага. А вранцi кохана людина йде не попрощавшись, скасовуе наступне побачення чи називае вас чужим iменем – i ви знову поринаете в зневiру.

Що за погоня, боротьба шалена,

Сопiлки й бубни? Що за божевiлля?[11 - Переклад В. Мисика.]

Джон Кiтс добре розумiв, що кохання – це вибух зовсiм рiзних мотивацiй та емоцiй, якi змiшуються й формують безлiч варiацiй настрою. Доброта, захоплення, бажання, страх, пiдозра, ревнощi, сумнiви, незграбнiсть, збентеженiсть: у будь-яку мить цей калейдоскоп почуттiв може змiщуватися знову i знову.

«Пристрасть нагадуе паводки й потоки», – писав сер Волтер Релi60. Ми пливемо тими течiями. Але психологи розрiзняють два основнi типи кохання: взаемне (пов’язане з задоволенням та насолодою) i нероздiлене (пов’язане з порожнечею, тривогою та скорботою)61. Майже всiм нам вiдомi муки та пiднесення кохання.

Ми не самотнi. У своiй книжцi «Вираження емоцiй у людини i тварин» Чарльз Дарвiн висунув гiпотезу, що в людей багато спiльних почуттiв iз «нижчими» тваринами62. Справдi, багато пухнастих та пернатих створiнь, що живуть з нами на цiй планетi, схоже, вiдчувають щось на кшталт закоханостi.

2. Тваринний магнетизм: Кохання у тварин

Знов бачу невтомних, вiрних коханцiв –
Лебедiв на водi.
Птахи цi вмiють допильнувати
Серця своi молодi.
Покори й неспокоi – де б птахи не блукали –
Лишаються з ними стало[12 - Переклад В. Коротича.].

    Вiльям Батлер Єйтс. Дикi лебедi в Кулi

Коли лютневi заметiлi вбирають луки острова Хоккайдо в Японii в зимовi шати, самець лисицi починае придiляти самицi пильну увагу, постiйно спостерiгае та невiдступно йде за нею. Коли лисиця зупиняеться перепочити, лис пiдстрибуе до неi, лиже й покусуе ii мордочку, а потiм крутиться поруч, коли вона знову мчить уперед. У снiгу неприемно пахне його сеча. Це шлюбний сезон. І поки цей мускусний запах розноситься морозяним повiтрям, пара лисiв залицяються одне до одного та спаровуються знов i знов упродовж приблизно двох тижнiв. Потiм вони мiтять територiю в лiсах i на полях та риють кiлька лiгв, де вирощуватимуть молодняк.

Чи лисицi кохають?

Виняткова енергiя, зосередженiсть на партнерi, нав’язливе переслiдування, нiжнi облизування та покусування, якими лиси надiляють одне одного, безумовно, нагадують кохання людей. І лисицi – лише один з багатьох видiв, якi демонструють певнi аспекти романтичних почуттiв.

На початку шлюбного сезону чи перiоду спаровування багато видiв вибирають конкретного партнера й зосереджують свою увагу на цьому «особливому» iндивiдi, часто iгноруючи все iнше довкола себе. Вони вiддано слiдують за ним або нею. Вони поплескують, цiлують, щипають, труться носом, погладжують, пiдштовхують, лижуть, смикають або грайливо переслiдують обранця. Дехто спiвае. Дехто iрже. Дехто вищить, каркае чи гавкае. Дехто танцюе. Дехто красуеться. Дехто чистить пiр’я. Дехто переслiдуе. Та бiльшiсть граються. На пасовищах Серенгетi в Африцi, в джунглях Амазонii, в арктичнiй тундрi великi та дрiбнi iстоти залицяються з непересiчною енергiею. Труднощi посилюють iхне прагнення, так само як перешкоди посилюють пристрасть у людей. І багато хто стае власником – ревниво охороняе партнерку вiд iнших женихiв, доки не мине перiод розмноження.

Такi риси залицяння нагадують деякi ознаки любовноi пристрастi в людей. Тому, на мою думку, тварини теж кохають. Бiльшiсть iстот, мабуть, вiдчувають цей магнетизм лише кiлька секунд; iншi, схоже, бувають охопленi пристрастю годинами, днями або тижнями. Але тварини таки вiдчувають якийсь потяг до обраних ними «особливих» iндивiдiв. Багато хто навiть закохуеться з першого погляду. Я переконана, що людське кохання зрештою виникло з такого «тваринного потягу».

Потяг тварин

«Очевидно, що то було кохання з першого погляду, бо вона нiжно плавала довкола новенького, виказуючи свою прихильнiсть»1. Чарльз Дарвiн описував самицю крижня, яка упадала за самцем шилохвоста, качки iншого виду. Усi ми помиляемося.

Дарвiн уважав, що тварини вiдчувають потяг одне до одного. Дрози, тетеруки, фазани – цi та багато iнших птахiв, писав вiн, «закохуються одне в одного»2. Власне, Дарвiн стверджував, що всi вищi тварини подiляють «схожi пристрастi, потяги та емоцii, навiть складнi, такi як ревнощi, пiдозрiливiсть, конкуренцiя, вдячнiсть i великодушнiсть». Вони «навiть мають почуття гумору, виказують здивування та допитливiсть».

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Примечания

1

З вiрша Джона Кiтса «До грецькоi урни» (переклад В. Мисика). (Тут i далi прим. перекл., якщо не зазначено iнше.)

2

Переклад В. Мисика.

3

Переклад Б. Тена.

4

Переклад В. Мисика.

5

Переклад І. Стешенко.

6

Переклад І. Стешенко.

7

Переклад Й. Кобiва, Ю. Цимбалюка.

8

Переклад Й. Кобiва, Ю. Цимбалюка.

9

Переклад І. Огiенка.

10

Переклад У. Головач.

11

Переклад В. Мисика.

12

Переклад В. Коротича.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить