Сестри-вампiрки 3
Надя Фендрiх

У родинi Цепешiв поповнення! У Даки та Сiльванii з’явився братик – напiввампiр Франц. Але тiльки-но малюковi виповнився один рiк, його викрадае володарка Трансiльванii Антаназiя. Вона прагне зробити хлопчика своiм наступником на вампiрському престолi. Хто допоможе врятувати Франца, якщо Сiльванiя випадково загiпнотизувала батькiв?

Надя Фендрих

Сестри-вампiрки 3

Чорний замок

Була нiч i така похмура й непроглядна, якими бувають ночi лише в одному краi. Край цей споконвiку овiяний зловiсними переказами та легендами, вiд яких холоне серце. Лiси тут дрiмучi й болотистi. І навiть сонце заглядае в цей забутий Богом куточок землi зовсiм ненадовго, а то й узагалi оминае його стороною. Днi тут надзвичайно короткi, а ночi тривають мало не цiлу вiчнiсть. Як настае темрява, тьмянi променi мiсячного сяйва пестять блiдi, млявi обличчя iстот, зустрiч з якими звичайному смертному нiчого доброго не обiцяе. Тому що живляться цi iстоти кров’ю. Свiжою. Теплою. Людською. Цей край називають Трансiльванiею. І мешкають тут вампiри.

Упродовж багатьох столiть Трансiльванiя знала лише одного володаря – Його Неперебутнiсть графа Дракулу. Але навiть такому консервативному народовi, як вампiри iнодi хочеться змiн. Епоха правлiння Дракули закiнчилася, i на мiсце Його Неперебутностi прийшов новий правитель, ще бiльш грiзний i могутнiй. Вiдтодi володарi регулярно змiнювали одне одного, поки нарештi трон не посiла Їi Пишнiсть Антаназiя. Своiм народом Антаназiя правила iз замку, що отримав назву «Чорний».

Чорний замок стояв у найгустiших нетрях трансiльванського лiсу. Його владна господиня мала славу вампiрки нечуваноi вроди, гострого розуму i непереможноi сили. Їi влада простягалася далеко за межi Трансiльванii. І в якому б глухому кутi не мешкали ii пiдданi, Антаназiя знала про них геть усе.

Але за однiею вампiрською родиною вона спостерiгала найпильнiше. Ця родина мешкала не в Трансiльванii, а в Нiмеччинi. Проте Антаназiя мала щодо неi великi плани. Адже саме на цю родину вказали всi знаки. Саме над цiею родиною зiйшлися всi зiрки…

Антаназiя пiдняла вгору тонкий бiлий палець. На нього вiдразу ж сiв кажан i вiддано подивився на господиню. Антаназiя щось прошепотiла йому на вухо.

Заплющивши на мить очi, кажан розгорнув крила i безшумно злетiв. Зробивши коло над тронною залою (оздобленою, до речi, надзвичайно пишно) i минувши довгi похмурi коридори, кажан покинув Чорний замок i вирушив невiдомо куди.

Залишивши позаду дрiмучий трансiльванський лiс, вiн пролетiв над непривiтними сiрими горами, з яких спускалися в долину шумливi рiчки. В iхнiх потоках танцювали промiнчики мiсячного сяйва.

Вовчi зграi полювали на здобич, на селян нападали вампiри – одне слово, тривало звичне для цiеi мiсцини життя. І все, що бачив, ширяючи в небi, кажан, бачила й Антаназiя крiзь збiльшувальне скло свого монокля.

– Лети ж бо, лети, – схвильовано шепотiла Антаназiя.

І кажан летiв усе далi й далi, над луками й долинами, над лiсами й автострадами. Зайнялося на свiт, через деякий час сонце досягло зенiту, але вiрний слуга Антаназii i не думав про вiдпочинок. Лише з першими променями передзахiдного сонця вдалинi з’явилися непевнi обриси нiмецького мiстечка Бiндбург.

Коли кажан нарештi пiдлетiв до непоказного будинку з похиленими вiконницями, у Антаназii завмерло серце. Цей порослий плющем будинок стояв на вулицi Лiндевег, на околицi Бiндбурга. Його оточував дещо занедбаний, але надзвичайно мальовничий садок.

Опустившись на вiконницю, кажан iз цiкавiстю зазирнув усередину будинку. Антаназiя напружено стежила за своiм посланцем через монокль. Вiд побаченого ii очi радiсно заблищали, а губи розпливлися в демонiчнiй посмiшцi, оголивши гострi, наче кинджали, iкла.

Будинок, повний смердючок

Дакарiя i Сiльванiя Цепешi стояли перед дзеркалом, старанно пiдпилюючи iкла. Для Дакарii (або просто Даки, як зазвичай ii всi називали) цей процес був вельми важкий i марудний: не так просто пiдпилювати iкла, коли твое вiддзеркалення дуже розмите. Не шкодувала сил i ii сестра-близнючка. Сiльванii аж надто не хотiлося, щоб ii гострi iкла хтось помiтив. Пiд «хтось» маемо на увазi людей. Рiч у тому, що Дакарiя i Сiльванiя Цепешi – справжнiсiнькi вампiрки, точнiше, справжнiсiнькi напiввампiрки. А от iхнiй батько – Мiхай Цепеш – чистокровний вампiр.

Шляхетний нащадок давнього вампiрського роду Мiхай багато столiть безтурботно жив у трансiльванському мегаполiсi Бистрiя, поки одного дня не зустрiв у горах дiвчину небаченоi краси, таку собi руду бестiю з грайливими очима й нiжними, нiби пелюстки троянди, губами. Рiдкiсний вампiр у розквiтi своiх вампiрських сил змiг би встояти, вiдчувши звабливий аромат ii шкiри. Зробивши майстерний флопс, Мiхай миттю опинився за спиною у прекрасноi незнайомки i зробив те, що на його мiсцi зробив би будь-який вампiр: роззявив рота i вп’явся зубами в тендiтну шию. Але на превеликий його подив, замiсть теплоi солодкоi кровi у нього на зубах захрускот

в пластик!

Виявляеться, напередоднi доленосноi зустрiчi дiвчина потрапила пiд каменепад, пошкодила шию, i лiкар призначив iй спецiальний комiр.

Дiвчина здивовано подивилася на незнайомця. Скiльки ж небезпеки було в поглядi його зухвалих темних очей!

Мiхай зацiкавлено поглянув на незнайомку, яку, як з’ясувалося згодом, звали Ельвiрою. Скiльки ж тепла i любовi було в ii поглядi!

І вiн закохався в неi. Вiдразу. І на все життя.

А Ельвiра одразу закохалася у вампiра, та так шалено, що залюбки змiнила свое прiзвище i стала фрау Цепеш. Незабаром пiсля весiлля у Мiхая й Ельвiри народилися близнючки Сiльванiя i Дакарiя – вампiрки-покручi. Багато в чому схожi на батькiв, вони були повнi протилежностi одна однiй. Сiльванiя була бiльше людиною, нiж вампiром. Вона носила чудернацькi сукнi з мереживом i рюшиками. Їi русяве волосся пишними локонами спадало на плечi. У жилах Даки вирувало значно бiльше вампiрськоi кровi, нiж у ii сестри. Вона ненавидiла сукнi й кучерi, пiдстригала коротко волосся й одягалася у все чорне.

Попри те, що сестри-вампiрки були дуже рiзнi, вони повсякчас трималися разом i стояли одна за одну горою. Так було завжди: i коли вони жили в Трансiльванii, i коли перебралися до Бiндбурга.

На перших порах iм обом було непереливки в Нiмеччинi. Сiльванiя вельми тiшилася, що iхня родина тепер житиме серед людей. Бiльш того, iй i самiй захотiлося стати повноцiнною людиною. Та коли ii сестра перетворилася на звичайну людську дiвчинку, Сiльванiя переконалася, що бути людиною так само непросто, як i напiввампiром.

Дацi Нiмеччина спочатку здалася страшенно нудною глушиною, де все аж занадто охайне, чистеньке, дуже пригладжене й пiдстрижене. А ще виявилося, що в цiй краiнi повно людей i що вiд них усiх треба ретельно приховувати свою справжню натуру. Спочатку Дака сумувала за Бистрiею, але минуло зовсiм небагато часу, i вона зрозумiла, що на новому мiсцi не так уже й погано. Ще б пак, адже у них iз Сiльванiею з’явилися друзi, найкращi у свiтi.

От хоч би й Гелена. Дiвчина обожнювала кладовища i майстерно малювала кульковою ручкою всiляких фантастичних потвор у себе на руках. Гелену геть не дивувало, що ii подруги – справжнiсiнькi напiввампiрки. Подумаеш… Щоправда, вперше дiзнавшись про таемницю Сiльванii i Даки, вона трохи злякалася i навiть про всяк випадок сховалася в туалетi. Але варто було сестрам один раз взяти Гелену в fugli noap, як вона вiдкинула всi забобони й упередження.

Гелена любила зависнути десь зi своiми новими подругами. Втiм, нерiдко iй доводилось миритися з тим, що Дака i Сiльванiя висiли, немов кажани, вниз головою, зачепившись ногами за якусь поперечину.

Але, мабуть, найбiльш за все Гелена любила таемницi. У неi самоi була одна. Гелена носила слуховий апарат i старанно приховувала це вiд усiх, або майже вiд усiх. Сiльванiя i Дака були напiввампiрками, i теж нiхто – або майже нiхто – не повинен був про це знати. Страшну таемницю зберiгав i товариш дiвчаток Лудо Шварцер. Лудо мав надзвичайний дар: час вiд часу вiн вiщував подii. Крiм того, дiдусь Лудо був чарiвником. Саме завдяки цим таемницям, що iх мав кожен з однокласникiв, вони, мабуть, i потоваришували, вбачаючи одне в одному спорiднену душу.

Тiльки Якоб Бартон не приховував нiяких таемниць про себе. Вiн був звичайним хлопцем, ну за винятком того, що його тато – австралiець, мама пише книжки про вампiрiв, а сам Якоб любить ласувати часниковими багетами. А ще у Якоба по вуха закохана Сiльванiя. Але про це знали всi. А якщо про таемницю знають всi – яка ж то таемниця? Отже, нехай Якоб аж нiяк не особливий i аж нiяк не надзвичайний, але для Сiльванii вiн був найдивовижнiшою людиною на свiтi – тим самим казковим принцом, про котрого вона мрiяла дорогою в Бiндбург. Принцом, який поцiлуе ii в губи i ходитиме з нею всюди, тримаючи за руку. Авжеж, в ii мрiях принц не iв часниковi багети. Але коли здiйснюеться твоя найзаповiтнiша мрiя, то чи важать такi дрiбницi? Найголовнiше, що Сiльванiя тепер дружила з людською дiвчинкою Геленою i двома людськими хлопчиками – Лудо i Якобом. А вже часниковий аромат можна й пережити.

Без сумнiву, Дака теж була дуже рада знайти в Нiмеччинi друзiв. І все ж вона, як i ранiше, сумувала за батькiвщиною. Згодом ii туга аж нiяк не ослабла, а навпаки – посилилась, адже вона примудрилася по самi iкла закохатися в Мурдо Дако-Апусено, фронтмена «Криптон Крекс» – найбiльш могильно-iнфернального вамп-рок-гурту у свiтi.

Не так давно вона познайомилася з Мурдо особисто. Це сталося просто на концертi «Криптон Крекс». Тiеi ночi гурт виступав у нiчному клубi одного нiмецького мiстечка. І хоча мiстечко це зовсiм неподалiк Бiндбурга, Мiхай i Ельвiра якнайсуворiше заборонили Дацi навiть думати про концерт. Довелося порушити батькiвську заборону i втекти з дому. Але воно було того варте: пiд час концерту Дака продерлася крiзь натовп аж до сцени – i Мурдо запросив ii, Дакарiю Цепеш, пiднятися до нього, а коли концерт закiнчився, провiв дiвчину за лаштунки, де вони потiм довго сидiли i розмовляли.

амогильно прикольна юна напiввампiрка Дака надихнула Мурдо, i вiн присвятив iй нову пiсню та покликав iз собою у свiтове турне. Спочатку Дака радiсно погодилася, але в останнiй момент передумала, вирiшивши залишитися з друзями та сiм’ею. Інодi вона потай шкодувала про це рiшення. Але щоразу, коли ii серце стискалося вiд туги, вона пестила Карлотту i почувалася краще. Карлотта – ручна п’явка Мурдо. Познайомившись iз Карлом-Хайнцем, Карлотта тут же в нього закохалася. Тому Мурдо i залишив ii у Даки.

З пiдпиляними iклами сестри зайшли до вiтальнi. Дака вiдразу ж кинулася до пiдвiконня, де стояв акварiум з Карлом-Хайнцем i Карлоттою, i нiжно погладила животики годованцiв. У вiдповiдь тi радiсно пустили гази. Ця звичка водиться за всiма ручними вампiрськими п’явками. Вони всюди залишають багато слизу i повсякчас пукають.

– Самi смердючки навколо! – буркнула Сiльванiя. Вона мала чудовий нюх i терпiти не могла неприемнi запахи, ну, може, за винятком часникових багетiв.

– Та годi тобi! Це ж так мило! – усмiхнулася Дака.

– Коли так робить Франц, – мабуть. Але коли пердять цi твоi слимаки – це просто огидно! – нудила Сiльванiя.

Франц – новий член родини Цепешiв. Найсолодкiша смердючка у свiтi! Крихiтний братик Сiльванii й Даки. Маленький покруч, у жилах якого тече вампiрська кров. Ще до народження вiн вирiшив навчитися лiтати. Бiдна Ельвiра доклала чималих зусиль, щоб приховати його маневри вiд iнших. І це тодi, коли сама фрау Цепеш суворо заборонила членам своеi родини лiтати повидну. Але ще не народженому нетямi хiба щось втовкмачиш?

Натомiсть Ельвiра була, мабуть, единою вагiтною жiнкою, яка здавалася собi не ледачим вiдгодованим моржем, а феею, котра ширяе над землею.

Щоправда, зовсiм незадовго до народження Франца Ельвiра ляпнула спересердя, що почуваеться свинею, яку ось-ось вiдправлять на забiй. Та вагiтнi жiнки частенько говорять i роблять щось дивне. Отже, не варто надавати цим словам великоi ваги. Утiм, про це в родинi Цепешiв уже давно й не згадують. Варто було немовлятi Францу з’явитися на свiт, як усi вiдразу ж його шалено полюбили, а Ельвiра й поготiв.

Мiхай, який, якщо чесно, сподiвався на ще одну доньку, через народження сина нiтрохи не засмутився i так само, як колись Дацi й Сiльванii, радо спiвав Францу трансiльванських колискових.

Сiльванiя мрiяла про сестричку, яка б також любила мережива, рюшi i моднi журнали. Але з сестричкою цього разу не пощастило, i Сiльванiя залюбки няньчила братика, напувала його кров’ю з пляшечки й пiдгодовувала кров’янкою.

Дака була в захватi вiд свого крутого маленького братика. Коли вiн народився, вона вiдразу ж стала його тренеркою з льотного мистецтва. А щоб пiд час польотiв малюк, не дай Боже, не забився, Дака подарувала йому шолом.

З усiх радiсних подiй, що сталися iз Дакою та Сiльванiею в Нiмеччинi, поява Франца стала найрадiснiшою. Сестрам вiн був у мiльйони разiв дорожчий за Якоба i Мурдо разом узятих. Але любити брата i кохати хлопця – зовсiм не одне й те саме. Немае на свiтi нiчого мiцнiшого за кревну спорiдненiсть, тим бiльше, якщо кров ця – напiввампiрська. Утiм, про це Дака та Сiльванiя ще якось нашепочуть братовi на вушко, а того дня дiвчата мали справу значно важливiшу.

– Розберiмо свiтлини на вампшетi[1 - Вампiрський планшет.], – запропонувала Сiльванiя.

Фотографii потрiбнi були для подарунка. Наближався перший день народження Франца, i сестри придумали оформити сiмейний альбом.

– Гаразд, – погодилася Дака i флопсом перемiстилася на канапу.

Сiльванiя присiла поруч i ввiмкнула вампшет.

– Ось цю наклеiмо на обкладинку, – показала вона кивком на свiтлину, де було зображено всю родину. Франц мав ось-ось народитися, i це був той рiдкiсний момент, коли мама обома ногами стояла на землi.

– Boi, – знизала плечима Дака.

Сiльванiя почала гортати свiтлини: Франц, Гелена, Лудо, Франц…

– Ой, дивися! Франц iз Якобом! Яка краса! – засюсюкала вона.

Дака пустила очi пiд лоба. Сестрi тiльки дай пощебетати про Якоба! Що ж до Даки, то вона не любила виставляти на огляд своi почуття i про те, що по вуха закохана в Мурдо, волiла мовчати.

Сестри так захопилися свiтлинами, що, певна рiч, не помiтили кажана, який пiдглядав за ними з вiконницi. І лише коли кажан вирiшив знiчев’я перекусити комаром, який в променях передзахiдного сонця виконував свiй останнiй у життi танок, Сiльванiя на мить вiдвела очi вiд вампшета. Але й тодi вона не помiтила непроханого гостя.

– А де ж свiтлина з Урсулою? Урсула неодмiнно мае бути в нашому альбомi! – сказала Дака.

– Авжеж! Гортай далi! – Сiльванiя провела пальцем – i на екранi вампшета з’явилося зображення Урсули.

Урсула працювала медсестрою в бiндбурзькiй лiкарнi. Там же, у вiддiленнi судовоi медицини, ночами працював i Мiхай. Пiд час нiчних змiн, що iй подобалися бiльше, нiж деннi, Урсула частенько навiдувалася до банку кровi. Там вони й познайомилися. З’ясувалося, що Урсула – теж вампiр (точнiше, вампiрка), i теж ретельно приховуе це вiд людей.

Якось до лiкарнi потрапи

сусiд Цепешiв Дiрк ван Комбаст. Успiшний представник фармацевтичноi компанii, вiн весь вiльний час присвячував полюванню на вампiрiв. Але, потрапивши до нiжних рук Урсули, Дiрк пом’якшав. Вiн вирiшив, що просто з небес до нього спустився ангел небаченоi краси, i тут же без тями закохався в чарiвну медсестру. Звiдки ж йому було знати, що Урсула – нiякий не ангел, а справжнiсiнький вампiр?

Але ж i Урсула не здогадувалася, що Дiрк – мисливець за вампiрами. Аромат парфумiв i харизма Дiрка зробили свою справу – i медсестра палко вiдповiла на його кохання. Вiдтодi минуло чимало часу. Урсула вже була при надii i незабаром мала народити Дiрку спадкоемця або спадкоемицю. Але от повiдомити йому, що сама вона – вампiр, а iхня дитинка, швидше за все, буде напiввампiром, Урсула нiяк не наважувалася.

– Жiнка мусить бути загадковою, – вiдмахувалася вона щоразу, коли Сiльванiя або Дака радили iй у всьому зiзнатися Дiрковi.

Та й справдi, як скажеш мисливцевi на вампiрiв, що ти одна з них? Дiрк полював на вампiрiв вiдтодi, як через них опинилася в психiатричнiй лiкарнi його матiнка. Якось уночi вона побачила справжнiсiньких вампiрiв, але нiхто не повiрив iй. Тож Дiрк вирiшив довести всьому свiтовi, що вампiри насправдi iснують, а мама – зовсiм не божевiльна. Ото б вiн здивувався, якби дiзнався, що доказ – у нього пiд носом, i бiльше того, цей доказ – об’ект його шаленого кохання!

– Цiкаво, а гер ван Комбаст уже в курсi, що у нього скоро народиться напiввампiреня? – хихотiла Дака.

– Не думаю, – похитала головою Сiльванiя. – Напевно, Урсула так йому нiчого i не розповiла.

– Не розумiю я ii, – знизала плечима Дака. – Що тут страшного? Напiввампiр – це ж мегакруто! Ой, дивися, яка мiмiшнiсть: Франц бавиться з Карлом-Хайнцем i Карлоттою.

– Угу, три смердючки змагаються, хто з них гучнiше пукне, – усмiхнулася Сiльванiя.

З коридору долинув непристойний звук. Дверi вiдчинилися, i на порозi з’явилася Ельвiра з Францом на руках.

– Час спати, кажанчики! Нумо швидко у лiжечка! – вигукнула вона.

– Boi noap! – вiдповiли близнючки й одразу почали цiлувати i щипати пухкенькi щiчки, м’яти й тискати рученята i нiжки малюка. Ельвiра зi смiхом притулила Франца до себе – так i дивись, дiвчата от-от задушать його своею сестринською любов’ю.

Але Дака з Сiльванiею були не единими, хто не мiг намилуватися Францом. Немов зачарована, Антаназiя спостерiгала за ним крiзь свiй монокль. Побачивши малюка, вона пустила по iклах слину. Антаназiя облизнулася. Раптом у моноклi з’явилася якась зелена безформна слизька iстота.

– А-а-а-а-а! Що це? – заверещала Антаназiя, гидливо скрививши рота.

Це був Карл-Хайнц. Помiтивши, що на вiкнi сидить кажан, який, поблискуючи очима, з цiкавiстю заглядае до кiмнати, вiн витягнув писочок i почав вивчати непроханого гостя. Адже Карл-Хайнц вважав себе не якоюсь там п’явкою, а п’явкою вартовою. Ну то й що, що вiн маленький? Проте смiливенький! Тож кажану Карл-Хайнц вирiшив справити далеко не привiтний прийом – щоб знав, як витрiщатися у вiкна до чужих вампiрiв. Вiн гнiвно зиркнув на кажана – той миттево вiдсахнувся i, розправивши крила, полетiв геть. А Карл-Хайнц ще довго дивився йому вслiд i думав. Йому здалося, що кажан заглядав у кiмнату аж нiяк недурно. Тiльки от навiщо? Про всяк випадок Карл-Хайнц вирiшив цiеi ночi не спати. Зовсiм.

– Boi noap, любчики! – сказала Дака Карлоттi й Карлу-Хайнцу i вимкнула свiтло. Вампiрiйською – рiдною мовою трансiльванських вампiрiв – це означало «На добранiч!»

Карл-Хайнц притулився до Карлотти, яка тут же нiжно поцiлувала його в обидвi щоки i мовою трансiльванських п’явок побажала коханому доброi ночi: «Швой швапп!»

Вимкнувши свiтло, Дака сiла в лiжку.

– Добранiч, Сiльванiе! – побажала вона сестрi.

– Добранiч, Дако… – прошепотiла Сiльванiя.

– На добранiч, мамо! – сказали вони хором.

– На добранiч, моi кажанчики! – вiдповiла мати.

– На добранiч, татку! – крикнула Дака.

– Boi noap усiм! – пролунало з пiдвалу.

– Добранiч, Франце! – проспiвала нiжним голоском Сiльванiя.

– Бя-я-я! – вiдгукнувся Франц.

– На добранiч, Карле-Хайнце… – прошепотiла Дака.

– Швой швапп! – пропищав Карл-Хайнц своею мовою, але Цепешi, на жаль, не розумiли мови трансiльванських п’явок.

– Карле-Хайнце! – покликала його Дака.

Карл-Хайнц пустив гази. Усi засмiялися: отже, з годованцем усе гаразд. Потроху всi мешканцi будинку поринули в сон, навiть не здогадуючись, що незабаром все перевернеться догори дригом i бiльше нiколи не буде, як ранiше. І лише Карл-Хайнц не на жарт бентежився. А коли вiн все-таки заснув, йому наснилося, що Дака потрапила у якийсь чорний замок i навколо неi з’юрбилися похмурi, темнi тiнi. Карл-Хайнц прокинувся у холодному слизу i занурився в думки. Що ж мiг означати цей дивний лиховiсний сон? Та й чи сон то був? Тут Карл-Хайнц пригадав допитливого кажана за вiкном, i йому стало зовсiм моторошно: той кажан дивився холодним, безжальним поглядом.

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Примiтки

1

Вампiрський планшет.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить