Всьо ясно
Джонатан Сафран Фоер

Двадцятирiчний американець Джонатан вирушае до далекоi й незнаноi ним досi Украiни на пошуки жiнки, яка врятувала його дiдуся-еврея в роки Другоi свiтовоi вiйни. Його помiчники – не дуже освiчений перекладач Алекс з Одеси, дiд Алекса, який удае iз себе слiпого, i пес-поводир Семмi Дейвiс Младший-Младший. Їхня подорож до Луцька, а вiдтак до знищеного еврейського мiстечка Трохимбрiд, перетворюеться на фееричну непередбачувану пригоду з безлiччю кумедних моментiв…

Обережно! Ненормативна лексика!

Джонатан Сафран Фоер

Всьо ясно

© Jonathan Safran Foer, 2002

© Hemiro Ltd, видання украiнською мовою, 2017

© Книжковий Клуб «Клуб Сiмейного Дозвiлля», переклад та художне оформлення, 2017

Обережно! Ненормативна лексика!

* * *

Просто й неможливо:

ПРИСВЯЧУЮ СВОЇЙ СІМ’Ї

Увертюра перед початком дуже жосткоi подорожi

За паспортом я Олександр Перцов. Але всi другани кличуть мене просто Алекс, бо так тупо легше вимовити мое настояще iм’я. Мама мене називае Льоша-не-нервiруй-меня, бо я постоянно граю iй на нервах. Єслi хочете знати, чому я ii так нервiрую, то це тому, шо постiйно десь лажу з друзями й сiю направо-налiво денежними знаками та роблю ше багато такого, шо може ii дразнити. Батя взяв собi за звичку кликати мене Шапка – то через мою песцову ушанку, яку я носив би даже лiтом. Ну, тепер вiн уже мене так не називае, бо я його чотко попросив перестати. Така кличка здалася менi якоюсь дуже вже детскою, а я привик думати про себе як про крутого i креатiвного пацана. У мене е купа девок, можете менi вiрити, i кажда з них називае мене якось особенно. Одна каже «Манюня». Це не тому, що я малий, а просто вона дуже про мене пiклуеться. Інша називае мене «Ночь-без-сна». Доганяете чому? Є ще одна девушка, яка зве мене Дензнаком. Бо я постоянно сиплю перед нею асигнацiями. За це вона передо мною всяко пресмикаецца. Ше маю младшого брата, який зве мене просто Алiк. Це мене не дуже вставляе, але сам брат класний, i тому все окей – я не запрещаю йому так мене називати. Його самого звати Ігорчик, але батя кличе його Раззявою, бо той всiгда у шось улiзе. Пару днiв тому поставив собi фiнгал пiд глазом – неудачно спiкiрував бiля стiни. Ше вам може бути цiкаво, як звати мою собачку-сучку. Їi собаче iм’я – Семмi Дейвiс Младший-Младший, бо Семмi Дейвiс Младший – любимий спiвак мого деда, а це сучка-поводир, i вона не моя, а дедова, бо вiн прикидаеться слiпим, а не я, канешно.

Мене проiзвели на свiт 1977 року, як i героя цiеi iсторii. Єслi чесно, то жизнь моя нармальна. Як я вже казав, викидаю багато приколiв сам i з другими, но все це стандартнi фiшки. Мене вставляють американськi фiльми. Вставляють негри, особенно Майкл Джексон. Уставляе сипати бабками в центрових ночних клубах Одеси-мами. Менi нравляться машини тiпа «Ламбарджинi кунташ» i капучiно. Багато девочек хотiли б мати зi мною плотськi дела на разних хороших тусовках, у «Ромашцi», «Веселих горках» чи в «Бодiгардi». Хочете знати, чому стiльки девок за мною сохнуть? Через мою унiкальну персону. Я простий i страшно прикольний – а вce це забойнi вещi. Но я знаю кучу людей, якi тащаться вiд спортiвних машин i ночних клубiв. А тих, хто любить льогкий ненав’язчивий флiрт (який всiгда кончаеться липкою простиньою), не пощитаеш i на всiх пальцях рук i нiг. Багатьох сьоднi звати Алексами. Тiльки в моему домi таких iще трое! Тому я з таким запалом пiдхопив iдею поiхати в Луцьк у ролi переводчика для Джонатана Сафрана Фоера. То була суперова можливiсть.

Я пречудово закiнчив другий рiк англiйськоi фiлологii в унiверi, що дивно, бо мозок мого препода був повний всякого лайна. Мама так пишалася мною, шо навiть сказала: «Льоша-не-нервiруй-меня! Я така рада за тебе». Я зразу спитав ii, чи не купить вона менi за це настоящi кожанi штани, но мама скривилася: «Оцi калготки?! Нiкагда!» Батя тоже пиндючився. Вiн зразу: «ШАПКА!» – а я йому: «Не називай мене так», – а вiн менi: «Алекс, мама так тобою гордицця».

Моя мама – дуже скромна жiнка. Дуже-дуже скромна. Вона прiе в маленькому кафе за годину iзди вiд нашого дому. Подае клiентам iсти й пити. Каже менi: «Я телiпаюся годину автобусом, щоб увесь день робити те, шо ненавиджу. Знаеш нашо? Радi тебе, Льоша-не-нервiруй-меня! Колись i ти будеш робити для мене те, шо ненавидиш. Це й називаеться сiм’ею». Єдине, що вона ще не докумекала, так це те, шо я вже давно роблю для неi багато того, шо ненавиджу. Слухаю, як вона до мене говорить. Не нарiкаю на своi мiнiмальнi карманнi деньги. А я казав, що й близько не нервiрую ii так, як би менi хотiлося? Не-а. Не роблю всього цього, бо ми одна сiм’я. Стараюся дотримуватися decencies. Так казати я навчився вiд героя цiеi книжки. Не роблю цього, бо я не big fucking asshole. Це ше одна фраза, яку вiн мене навчив.

Мiй батя мозолиться на туристичну агенцiю «Дорогами предкiв». Їi створили для евреiв, таких, як наш герой, що мають палке бажання покинути благословенну краiну Америку й вiдвiдати провiнцiйнi мiс

ечка Польщi й Украiни. Батiна агенцiя предлагае услуги переводчикiв, гiдiв i шоферiв тим евреям, якi хочуть вiдвiдати мiсця, де колись жили iхнi предки. Окей, от тiльки настоящого еврея до тiеi поездки я вопше не бачив. Але то була iхня, а не моя проблема, бо я весь час хотiв i був дуже навiть не протiв побачити хотя би одного з них. Правду кажучи, до тiеi поездки я був уверений, шо у всех евреiв повна голова лайна. А як iнакше про них думати, якшо вони пересилали моему батi дуже конкретнi суми валюти, щоб приiхати з Америки в Украiну? Та потiм я зустрiв Джонатана Сафрана Фоера i, якшо чесно, у його головi не помiтив нiякого лайна. А вiн настоящий еврей.

Ну, а шодо мого братiка Раззяви (я, до речi, нiколи його так не називаю, тiльки Ігорчик), то вiн просто класний пацан. Я вже бачу, шо скоро вiн стане крутим i креативним мужиком i в його мозку буде багато iзвiлiн. Ми нiколи не говоримо на пiдвищених тонах, бо вiн тихоня, но я уверений, шо ми й так iз ним добрi друзяки; я не збрешу, коли напишу, шо ми просто суперовi другани. Ігорчика я вчив бути свiтським чуваком. Наприклад, три днi тому показав йому один журнальчик, шоб вiн мiг оцiнити, у яких позах я занiмався серйозними чоловiчими справами.

«Вот шiстдесят дев’ять», – сказав я, розкривши перед ним порнографiчний журнальчик. Я вказав на картинку двома пальцями, щоб вiн ii не пропустив. «А чому це шiстдесят дев’ять?» – запитав вiн, бо ше з народження був страшно любопитним. «Цю позу придумали в 1969 роцi. Мiй друг Грiша навiть знае друга племiнника автора цього винаходу». «А шо робили до 1969 року?» «Просто брали в рот i облизували, но не одночасно». Раз я взявся за братика, то скоро вiн у цiй справi стане справжнiм експертом.

З цього часу й починаеться моя iсторiя…

Но спочатку я просто не можу не описати свою привабливу наружность, щоб ви ii оцiнили. Я однозначно високий. Нема такоi жiнки, яка була б вищою за мене. Усi вищi за мене жiнки, яких я знаю, – лiзбiянки, i 1969 рiк, ясно, вiдкрив для них широкi горизонти. У мене шикарне волосся з продiлом посерединi. Це тому, що мама, як я був iше дуже маленький, всiгда робила менi продiл збоку, а я, шоб пограти iй на нервах, став чесатися iнакше. «Льоша-не-нервiруй-меня! – казала вона тодi. – З такою причоскою ти виглядиш умственно отсталим». Це вона не спецiально, сто процентiв. Мама часто говорить то, чого зовсiм не мае на увазi. У мене аристократична улибка, i я люблю пiдколювати людей. Мiй торс виглядае мегакрутим, хотя зараз йому трохи не вистачае м’язовоi активностi. Мiй батя товстий, i мама тоже огрядна. Но це мене не волнуе, бо я тiльки виглядаю грубим, по факту то всьо м’язи. Ше осталося описати моi очi, i можна починати iсторiю. Очi в мене голубi з блеском. Ну, тепер можна розказувати.

Одного разу батi подзвонили з американського офiсу агенцii «Дорогами предкiв». Їм нада був шофер, гiд i переводчик для хлопця, який приiде в Луцьк в началi липня. Це була проблема, бо в липнi[1 - Усi фактологiчнi данi подано за оригiналом. (Тут i далi прим. пер., якщо не зазначено iнше.)] Украiна готувалася святкувати першу рiчницю своеi ультрасучасноi Конституцii, шо переповнювало всiх нас патрiотичними почуттями, а тому багато хто планував на цi канiкули рванути за границю. Через це гiдiв та iнших знайти було неможливо, як i тодi, коли в 1984-му вiдбувалася Олiмпiада. Але батя в мене всiх тримае пiд каблуком i всiгда получае то, шо хоче. «ШАПКА! – сказав вiн менi по телефону, коли я сидiв удома й дивився найкрутiший з усiх документальних фiльмiв „Зйомки трилера“. – Який це язик ти вчив цього року в унiверi?» Я вiдповiв: «Не називай мене „ШАПКА“!!!» «Олександре, – сказав вiн, – яку мову ти вивчав цього року в унiверситетi?» «Англiйську», – вiдповiв я. «Успiшно?» – запитав вiн. «Розмовляю вiльно», – сказав я, передбачаючи, шо вiн буде гордитися цим i таки купить накидки на крiсла iз зебровоi шкури, про якi я так давно мiчтав. «Прекрасно, ШАПКА», – сказав вiн. «Не називай мене так!» – ше раз сказав я. «Прекрасно, Алексе! Прекрасно! Ти мусиш скасувати всi своi плани на перший тиждень липня». «У мене нема нiяких планiв», – вiдповiв я. «Уже е», – пояснив вiн.

Настав час згадати про мого деда, який тоже грубий i навiть товстiший, нiж моi батьки. Окей, розкажу i про нього. У деда золотi зуби й густа рослиннiсть на обличчi – каждого дня iз самого ранку вiн довго розчiсуе свою пишну шевелюру. Майже п’ятдесят рокiв дед горбатився на рiзних роботах, найбiльше – у колгоспi, а потiм став водiлою. Нарештi його найняли в «Дорогами предкiв», де вiн начав фiгачити ще в 1950-x годах i працював аж донедавна. Зараз вiн пiшов на заслужений отдих i живе недалеко на нашiй вулицi. Моя бабушка померла два роки тому вiд раку мозку, i дед пiсля того впав у депресiю й парить усiм, що вiн слiпий. Мiй батя не вiрить, але все одно купив йому Семмi Дейвiса Младшого-Младшого, бо сука-поводир згодиться не тiльки слiпому, а й тому, хто страдае вiд самотностi. (Не треба було писати «купив», бо батя не купував ii, а просто взяв iз притулк

для ненужних псiв. Це не тiльки несправжня сука-поводир, а ще й розумово отстала.) Дед бiльшу частину дня просиджуе в нас удома перед телевiзором.

Вiн часто вичитуе мене. «Сашо! – кричить вiн. – Сашо, не будь таким гниляком! Не будь таким порожнiм! Роби що-небудь! Роби що-небудь корисне!» Я нiколи не перечу йому й навiть нiколи спецiально його не нервiрую, але я не в’iжджаю, шо може зараз стати таким уже корисним? Поки бабушка була жива, вiн не мав тоi страшноi привички рипiти на мене чи на Ігорчика. Ми понiмаем, шо це вiн не навмисно, i вибачаемо йому. Одного разу я з’ясував, шо дед iногда плаче перед телевiзором. (Ця частина iсторii про мого деда, Джонатан, залишиться мiж нами, окей?) Якраз транслювали прогноз погоди, тоiсть плакав вiн явно не через якусь депресивну передачу. А я ж вихований i всiгда прикидаюся, шо нiчого не бачу.

Мого деда тоже звати Олександр. Як i мого батю. Ми були первiстками в наших сiм’ях i гордимося тим не менше, нiж бейсболом, який (усi це знають) придумали в нас, в Украiнi. Я теж назву свого первiстка Олександром. Якщо хочете знати, шо буде, якшо в мене народиться девочка, то я вам об’ясню. Мiй перший девочкою не буде. Мого деда проiзвели на свiт в Одесi 1918 року. З Украiни вiн не виiжджав. Найдальше вiн був у Киевi, бо там мiй дядько оженився з одною коровою. Коли я ше був пацаном, дед, бувало, повчав мене, що Одеса – саме лучче мiсто на свiтi, бо тут дешева водка й дешевi женщини. Вiн по-всякому прикалувався з моеi бабушки, коли та ше жила, i намекав, як любив других бабiв. Але бабушка знала, шо то були пустi приколи, i голосно реготала. Вiн казав: «Ганю, я планiрую поженихать вон ту, в розовiй шляпцi». А вона питала: «І з ким ти планiруеш ii поженихать?» А вiн отвiчав: «А з собою». Я в цей час улибався на задньому сидiннi, а вона казала: «Але ти ж не батюшка, шоб женить». А вiн: «Сьоднi ним стану». А вона йому: «Ти сьогоднi увiрував у Бога?» А вiн iй: «Сьоднi я вiрую в любов». Батя просив нiколи не нагадувати дедовi про бабушку. Вiн говорив так: «Цe заганяе його в депресiю, ШАПКА». А я йому: «Не називай мене так». Тодi вiн: «Це заганяе його в депресiю, Алексе. І змушуе його думати, що вiн iще бiльше слiпий. Хай краще все забуде». Тому я нiколи про неi йому не нагадую, бо якшо я нiчого не маю протiв, то роблю все так, як каже мiй батя. Бо вiн же крутий в кулачному бою.

Подзвонивши менi, батя набрав деда й сказав, що фрахтуе його шофером для нашоi поiздки. І якшо ви хочете знати, хто буде гiдом, то я вам скажу, шо гiда не буде вопше. Батя сказав, шо нiякого гiда не нада, бо дед наш i так дуже натасканий у краезнавчому матерiалi за всi роки роботи в «Дорогами предкiв». Батя називав його експертом. (Коли вiн це казав, це звучало переконливо. А зараз, Джонатан, як тобi здаеться на фонi всього, шо з нами сталося?)

Коли ми всi трое мужчин на iм’я Алекс зiбралися в батiному домi того вечора обговорити тему, яка на нас звалилася, дед сказав: «Я не хочу. Я пiшов на вiдпочинок не для того, шоб витворяти такi гiмнянi вещi. З мене хватить». «Менi все одно, шо ти думаеш», – сказав йому батя. Тодi дед з усiеi мощi гримнув рукою по столу й закричав: «Не забувай, хто е хто!» Я подумав, шо розмова на цьому й урветься. Але тут батя мене шокiрував, сказавши: «Прошу тебе», а далi ше бiльш странно: «Тату». Мушу признатися, шо я в цей поворот так i не в’iхав. Дед повернувся й сказав: «Останнiй раз. Бiльше я того робити не буду».

Ми розробили план, за яким мали подобрати героя нашоi повiстi у Львовi на вокзалi 2 липня о третiй годинi. Далi, за планом, два днi мали телiпатися кругом Луцька. «Луцьк? – запитав дед. – Ти ж не казав, що то буде Луцьк». «Так, Луцьк!» – вiдповiв батя. Дед погрузився в мислi. «Вiн шукае, звiдки родом його дiд, – пояснив батя, – а ще якусь Августину, яка врятувала цього дiда на вiйнi. Хоче написати книжку про село свого дiда». «Ага, – сказав я, – то вiн шарить?» «Не-а, – пояснив батя, – соображалка в нього примiтивна. Американський офiс iнформiрував, що вiн дзвонить каждого дня й ставить стоп’ятсот дебiльних питань, тiпа чи найде вiн тут нормальну iду». «Сосiски в нас точно е», – сказав я. «Та ясно! – пiдтримав батя. – Так що вiн не зовсiм умний». І тут я повторю, шо герой якраз виявився навiть дуже нетупим евреем. «А де це мiсто?» – спитав я. «Воно називаеться Трохимбрiд». «Трохимбрiд?» – перепитав дед. «Це 50 кiлометрiв вiд Луцька, – пояснив батя. – У нього е мапа, i вiн переконаний, що знае розташування. Усе мае бути чин чином».

Батя пiшов спати, а ми з дедом iще пару годин дивилися телiк. До нас обох усе доходить дуже повiльно. (Почтi написав, що ми тащимося вiд цього, але то була б неправда.) Ми дивилися американську програму з рускими субтiтрами. Показували китайця, який шарив у гранатомьотах. Ше ми глянули погоду. Дядя з екрана сказав нам, шо завтра погода буде несприятлива, але потiм нормалiзуеться. Мiж мною i дедом тодi запала така тиша, шо можна було шашкою рубати. Дед заговорив до мене тiльки раз, когда йшла реклама гамбургерiв iз «Макдональдса

; сказав: «Я не хочу трястися десять годин у якесь зачухане мiсто, щоб догодити розбещеному евреевi».

Початок свiту настае часто

18 березня 1791 року чотириколiсний вiз Трохима Б., перевернувшись, притис (а може, i не притис) його до дна рiчки Брiд. Першими уламки возотрощi, якi пiдiймалися на поверхню рiки, побачили малi близнючки В.: у вирi крутилися змiйки бiлих стрiчок, подерта вельветова рукавичка з розчепiреними пальцями, порожнi котушки з-пiд ниток, пiкантне пенсне, ягоди малини та aгpycy, шматочки лайна, нижня бiлизна, черепки розтрощеного балона, кровоточили червонi лiтери на резолюцii: «Хай буде… хай буде…»

Ханна пхинькала. Кана ступила в холодну воду, пiднявши над колiньми зав’язки на холошах бриджiв, i загрiбала до себе уламки потопленого життя, заходячи дедалi глибше. «Гей, що ви там робите?» – волав збезчещений лихвар Янкель Д., кульгаючи до дiвчаток i на бiгу перечiпаючись об грудки прибережного болота. Однiею рукою вiн схопив Кану, а другою, як завжди, притримував рахiвницю, яку за вироком громади штетля мусив носити на шиi. «Вилазьте з води! Ви поранитесь!»

Чесний торговець свiжою рибою Бiцль-Бiцль Р. спостерiгав за цим гармидером зi свого човна, прив’язаного до одного з його ятерiв. «І що там таке? – закричав вiн, обернувшись до берега. – То ти, Янкелю? Що сталося?»

«То близнючки нашого доброчесного рабина, – гукнув у вiдповiдь Янкель. – Влiзли у воду, ще котрась пораниться!»

«Тут випливають такi чудернацькi речi!» – Кана весело смiялася, плюскаючи водою по багатствi, що множилося довкола неi, як на городi. Вона пiдхоплювала ручки ляльки, i стрiлки прадiдiвського годинника, i спицi парасольки, i ключ у виглядi скелета. Новi й новi предмети з’являлися в коронах iз бульбашок, якi розтрiскувалися, виринаючи на поверхню. Молодша й необачнiша з близнючок, загрiбаючи воду, за кожним разом вихоплювала щось нове: жовте колiщатко, тьмаве дзеркальце, пелюстки втопленоi квiтки – незабудки, потрощенi зернини чорного перцю, пакетик насiння…

Проте ii трохи старша й обачнiша сестра Ханна – геть у всьому схожа на неi, крiм зрощених на перенiссi брiв, – дивилася на все те з берега й плакала. Збезчещений лихвар Янкель Д. обiйняв ii й притулив головою до своiх грудей, примовляючи: «Ну-ну-ну, заспокойся… – а до Бiцля-Бiцля крикнув: – Греби й привези сюди Доброчесного Рабина. І ще Менашу, того, що лiкар, та Ісаака-правника. Швидко!»

З-за дерева вийшов божевiльний помiщик Соф’ювка Н., – чие iм’я штетль пiзнiше вказуватиме на мапах i внесе до Мормонського перепису, – вийшов iз затiнку дерев. «Я все бачив, – iстерично закричав вiн, – я можу засвiдчити. Вiз iхав надто швидко, як на таке болото (бiда запiзнитися на власне весiлля, але ще бiльша бiда – запiзнитися на весiлля твоеi дiвчини, яка виходить замiж не за тебе), i раптом узяв та й перекинувся, а якщо це не зовсiм так, то вiз не перекинувся сам, а його перекинуто вiтром iз Киева, чи з Одеси, чи ще звiдкись, а коли й це вас не переконуе, тодi я вам розкажу, як воно було: клянуся своiм лiлейно-бiлим iм’ям, що то ангел iз камiнними крилами зiйшов iз небес i забрав iз собою Трохима, бо Трохим був занадто хороший чоловiк для цього свiту. А хто не такий? Усi ми надто хорошi одне для одного».

«Трохим? – перепитав Янкель, дозволяючи Ханнi бавитися рахiвницею його безчестя. – Чи нe той це Трохим, що був шевцем у Луцьку й помер пiвроку тому вiд запалення легень?»

«Дивiться!» – загукала хихикаючи Кана й пiдняла над головою Валета Кунiлiнгуса з порнографiчноi колоди карт.

«Нi, – сказав Соф’ювка, – того звали Трохум, через „у“. А цього – через „и“. Трохум помер у Нiч Найдовшоi Ночi. Нi, зачекай. Нi. Вiн помер, бо був митцем».

«І ще!» – Кана пискнула з радостi, пiдносячи вицвiлу карту зоряного неба.

«Вилiзь iз води! – гаркнув на неi Янкель набагато гучнiше, нiж хотiв би гаркнути на дочку Доброчесного Рабина чи на будь-яку iншу дiвчинку. – Ти поранишся!»

Кана побiгла на берег. Зорi Зодiаку розпливалися в глибокiй зеленiй водi, а карта поволi опускалася на рiчкове дно, щоб лягти там вуаллю на конячiй мордi.

Вiконницi штетля розчахнулися назустрiч гармидеру (цiкавiсть була единою рiччю, яку його мешканцi подiляли мiж собою). Пригода ця сталася на малих водоспадах, що правили за межу мiж двома частинами мiста – Єврейським кварталом i трьома Людськими кварталами. Усi так званi священнодiйства – навчання релiгii, кошерна бойня худоби, переговори тощо – вiдбувалися в Єврейському кварталi. А щоденна рутина – свiтське навчання, суддiвство, торги та iнше – у Людських кварталах. Розкарячена мiж кварталами стояла правостiйна синагога. (Сам ковчег був установлений точно вздовж лiнii подiлу мiж Єврейським i Людським кварталами з тим розрахунком, щоб один iз двох згорткiв Тори лежав у кожнiй частинi.) Фiктивна лiнiя подiлу, проведена крейдою вiд Радзивiлового лiсу до рiчки, час вiд часу змiщувалася – утiм, не бiльш як на волосину – у той чи в iнший бiк, як i спiввiдношення мiж святiстю та свiтськiстю в мiстечку, за винятком змiни 1764

року, коли пiд час Погрому битих скринь усе мiстечко секуляризувалося. Синагогу в таких випадках розбирали й переносили на нове мiсце. 1783 року до неi нарештi приробили колеса, i це дало змогу спростити вiчну тяганину мiж еврейськiстю та людськiстю.

«Як я розумiю, тут щось трапилося» – сказав, задихавшись, скромний антиквар Шлойм В., який жив на благодiйнi пожертви, пiсля невчасноi смертi своеi жiнки нiяк не мiг розпрощатися зi своiми канделябрами, античними бюстами й пiсковими годинниками.

«А ти звiдки знаеш?» – запитав Янкель.

«Бiцль-Бiцль викрикнув менi з човна, як плив по Доброчесного Рабина. Дорогою сюди я стукав, куди тiльки мiг».

«То добре, – сказав Янкель, – треба оголосити по штетлю».

«А ви певнi, що вiн неживий?» – запитав хтось.

«Цiлком, – сказав Соф’ювка, – не живiший, нiж був до зустрiчi власних батькiв. Або й iще гiрше, бо тодi вiн принаймнi був краплиною в батьковiм членi та пустотою в материному черевi».

«А ти пробував його рятувати?» – запитав Янкель.

«Нi».

«Прикрий iм очi», – кивнув Шлойм на дiвчаток. Тодi швидко роздягся, явивши величезне пузо та спину, щедро вкриту густими чорними кучериками, i пiрнув у воду. На гребенях здiйнятих ним хвиль застрибали вiхтi пiр’я. Перли без намист i зуби без ясен. Закривавленi вiхтi, «Мерло» та потрощенi кришталики канделябрiв. Смiття вiд возотрощi стало стiльки, що вiн не бачив власних рук: «Де ж вiн, де?»

«Знайшов? – запитав правник Ісаак М., коли Шлойм нарештi випiрнув на поверхню. – Чи вiдомо, вiдколи вiн там?»

«Вiн був сам чи з дружиною?» – запитала жалiбниця Шанда Т., удова покiйного фiлософа Пiнчаса Т., котрий у своiй единiй значнiй працi «До праху: з людини ти вийшов i до людини вернешся» доводив, що життя й мистецтво бодай теоретично можна помiняти мiсцями.

Зi свистом пронiсся сильний вiтер. Тi, хто в темних закутках вивчав темнi тексти, пiднесли голови. Коханцi, що виправлялися та обiцялися, що ручалися й вибачалися, ураз замовкли. Самотнiй свiчкар Мордехай Ц. поволi занурив руки в чан iз теплим блакитним воском.

«О, дружина в нього була», – втрутився Соф’ювка, запхнувши руку глибоко в кишеню штанiв. «Я добре ii пам’ятаю. Такi пишнi цицьки. О Боже, якi то були пишнi цицьки! Як таке можна забути? Просто розкiш! Я б вiддав усе, що маю, щоби знову стати молодим, о так, о так, i припасти губами до таких цицьок. О так!»

«А ти звiдки все це знаеш?» – запитав хтось.

«Колись, iще дитиною, я iздив у Рiвне, батько мене посилав. І був у домi цього Трохима. Його прiзвище не тримаеться голови, проте пам’ятаю, що його звали Трохимом, через „и“, i що в нього була молода дружина з пишними цицьками, невеличке помешкання, повне прибамбасiв, а ще шрам вiд ока до рота чи то вiд рота до ока. Так або так».

«А ТИ БАЧИВ ЙОГО ЛИЦЕ, КОЛИ ВІН ЇХАВ ПОВЗ? – зарепетував Доброчесний Рабин, а малi близнючки побiгли ховатися пiд краями його молiльного балахона. – ШРАМ БУВ?»

«А далi, ай-яй-яй, я бачив його знову, коли ще молодим крутився у Львовi. Трохим тодi постачав персики, а може, сливи у дiвочий пансiон. А вiн не був поштарем? О, звiсно, носив любовнi листи».

«Живим вiн бути вже, вочевидь, не може», – запевнив лiкар Менаша, розкриваючи свою медичну валiзку. Вiн вiдiрвав кiлька чистих бланкiв свiдоцтва про смерть, котрi в нього одразу ж вихопив вiтер, щоб розвiсити iх на гiллi найближчих дерев. Декотрi опадуть iз листям у вереснi, а iншi – разом iз деревами кiлькома поколiннями пiзнiше.

«Та навiть як вiн i живий, ми не зможемо визволити його, – проказав Шлойм, обтрушуючись вiд води на великому каменi. – Доки не спливе все, що в ньому е, добратися до воза неможливо».

«УХВАЛИТИ ПОВИННА ГРОМАДА», – вигукнув Доброчесний Рабин, переходячи на ще бiльш авторитетний тон.

«То як його звати?» – допитувався Менаша, слинячи олiвця.

«У нього точно була жiнка?» – непокоiлася жалiбниця Шанда Т., притискаючи руки до грудей.

«А дiвчатка щось бачили?» – раптом запитав золотих справ майстер Аврум Р., котрий сам жодних обручок не носив (хоча Доброчесний Рабин уже й натякав йому на одну дiвчину в Лодзi, котра могла б його ощасливити).

«Дiвчатка не бачили нiчого, – вiдповiв Соф’ювка. – Я бачив, що вони не бачили нiчого».

І тодi обидвi близнючки почали плакати.

«Але ми не можемо покладатися тiльки на його слово», – зазначив Шлойм, показуючи на Соф’ювку, який i собi не забарився показати на нього пальцем.

«Не чiпайте дiвчаток, – попросив Янкель. – Облиште. З них досить i так».

До того часу майже всi триста з лишком мешканцiв штетля зiбралися навколо, щоб обговорити те, про що нiчого не знали. Що менше знали, то затятiше сперечалися. Нiчого нового в цьому немае.

Мiсяць тому виникла така сама суперечка про те, що е корисним для дiтей, – завершилося все дiркою вiд бублика. А ще два мiсяцi до того затято й кумедно сперечалися про вживання латинського або кириличного шрифтiв, а ще перед тим – про польську iдентичнiсть, i ця розмова багатьох довела до слiз, декого – до смiху й породила ще бiльше запитань. Тим часом п

переду вимальовувалися новi приводи для суперечок. Вiчне питання всiх часiв – вiд початку (хай коли б вiн настав) i до кiнця. З праху i в прах?

«А МОЖЕ, – сказав Доброчесний Рабин iще голоснiше, пiднiмаючи вище руки, – МИ НЕ ПОВИННІ ВИРІШУВАТИ ЦЮ СПРАВУ. А ЯКЩО МИ НЕ ЗАПОВНИМО СВІДОЦТВО ПРО СМЕРТЬ? ПОХОВАЄМО ТІЛО, ЯК ГОДИТЬСЯ, СПАЛИМО ВСЕ, ЩО ПРИБ’Є ДО БЕРЕГА, І ХАЙ ЖИТТЯ ТРИВАЄ ДАЛІ ПЕРЕД ЛИЦЕМ ЦІЄЇ СМЕРТІ?»

«Але ж нам потрiбна якась ухвала», – здивувалася цукерниця Фройда Й.

«Не потрiбна, якщо громада вирiшить без ухвали», – виправив Ісаак.

«Може, спробувати повiдомити його дружинi?» – тихо сказала жалiбниця Шанда.

«А може, почати збирати всi цi речi?» – перепитав дантист Елiезар З.

У розпалi суперечки старшi заледве почули голос юноi Ханни, коли вона висунула голову з-пiд краiв батькового молiльного покрову.

«Я щось бачу».

«ЩО? – гукнув батько, утихомирюючи iнших. – ЩО ТИ БАЧИШ, ДОЧКО?»

«Oтaм», – показала вона рукою на шумливу воду.

Посеред бiлих стрiчок i пiр’iн, в оточеннi свiчок i мокрих сiрникiв, пiшакiв, креветок i шовкових серветок, що колихались у водi, як медузи, лежала дiвчинка-немовля, ще окутана слизом i рожева, мов серцевина сливи.

Близнючки зникли пiд краями батькового балахона, немов привиди. Кiнь на днi рiки, сповитий у саван перекинутого у воду нiчного неба, назавжди заплющив обважнiлi очi. Доiсторична мураха в перснi Янкеля, що пролежала нерухомо в медвяного кольору бурштинi ще вiд часiв, коли Ной прибив першу дошку, сiпнулася й сховала вiд сорому голову мiж своiми численними лапками.

Лотерея, рiк 1791

Бiцль-Бiцль Р. зумiв пiдняти воза з дна рiки через кiлька днiв за допомогою кiлькох мiцних чоловiкiв iз сусiднiх Колок, i в його ятери тодi набилося риби бiльше, нiж будь-коли. Але, розбираючи зiтлiле шмаття, вони не знайшли жодного натяку на тiло. З того часу впродовж наступних 150 рокiв громада штетля влаштовувала щорiчне змагання, пiд час якого охочi могли пошукати Трохима, хоча нагороду за таку знахiдку було вiдмiнено ще 1793 року, – пiсля того, як Менаша повiдомив, що будь-яке тiло через два роки у водi починае розпадатися, а тому пошуки не лише стануть безплiдними, а й можуть обернутися новими небезпечними знахiдками чи, ще гiрше, надто багато учасникiв стане вимагати нагороди за знайдене, – тож змагання стало чимось на зразок невеличкого фестивалю, на якому темпераментнi пекарi з родини П. частували охочих неабиякими тiстечками, а дiвчатка одягалися, як малi близнючки в той доленосний день: у вовнянi шнурованi бриджi та полотнянi блузки з блакитними комiрцями, схожими на метеликiв. Із найдальших куточкiв приходили чоловiки, аби пiрнати за повними землi мiшечками, що iх Королева Плаву кидатиме в Брiд, – лише в одному було золото.

Дехто вiрив, що Трохима вже нiколи не знайдуть: мовляв, вода за стiльки часу нанесла достатньо мулу й надiйно поховала його тiло. Такi розставляли наiдки на каменях обабiч берегiв i поминали Трохима, примовляючи щось на кшталт:

«О, бiдний Трохим, його не знав я добре, а знати б мiг»

або

«Сумую за тобою, Трохиме. Тебе нe знав, та сум iз дум не йде»

або

«Спочинь, спочинь, Трохиме, з миром. І бережи наш млин».

Дехто вiрив, що вiз не притис Трохима i його винесло в море разом з усiма таемницями його життя, як пляшку з любовним посланням, котру молода пара романтикiв, прогулюючись замрiяно берегом, може знайти одного ранку. Можливо, Трохима чи бодай якусь його частину викине хвилями десь на узбережжi Чорного моря чи в самому Рiо, а може, навiть донесе до острова Еллiс.

Його могла б узяти в прийми якась смутна вдовиця: поставить йому найвигiднiший стiлець; щоранку подаватиме свiжу бiлизну; голитиме обличчя, доки на ньому зовсiм не перестане рости волосся; щоночi вестиме до лiжка й шепотiтиме всiлякi милi нiсенiтницi в те, що залишилося вiд його вух; смiятиметься разом iз ним, попиваючи вранцi каву; плакатиме з ним, читаючи сентиментальнi iсторii; м’яко натякатиме йому на свое бажання мати дiтей; нудьгуватиме з ним, захворiвши; вiдпише йому все в заповiтi й думатиме про нього, коли помиратиме, знаючи, що вiн лише вигадка, а тому повiрить у нього ще бiльше.

Дехто твердив, що нiякого тiла взагалi не було. Мовляв, Трохим просто хотiв, щоб усi довкола вважали його мертвим, – ото комiк. Напакував на вiз усе майно, приiхав на околицю безiменного штетля, – котрий за якийсь час стане вiдомим у всiй Схiднiй Польщi своiм щорiчним фестивалем на честь Дня Трохима i нестиме свое iм’я, як немовля-сирiтка (лише на мапах i в Мормонському переписi штетль фiгурував як Соф’ювка / Софiiвка), – поплескав востанне свого коня по крупу й спрямував його з возом на урвище над рiкою. Можливо, вiн утiкав вiд боргiв? Хотiв позбутися невигiдного шлюбу? А може, його спiймали на брехнi? Чи випливала ця смерть зi способу його життя?

Звiсно, дехто наголошував на божевiллi помiщика Соф’ювки, згадуючи, як вiн сидiв голим у фонтанi на розпростертiй русалцi, гладячи ii лускатий тухес, гладив i свою найкращу половину, так нiби

е припускався при цьому жодноi помилки, нiби це норма завжди й усюди. Як його колись знайшли на морiжку перед домом Доброчесного Рабина, обплутаного бiлими нитками, а вiн при цьому казав, що зав’язав нитку довкола вказiвного пальця, щоб не забути чогось надзвичайно важливого, проте боявся, що забуде, де в нього вказiвний палець, тому обв’язав нитками свiй пуцьок, а далi натягнув iще одну вiд талii до шиi, бо переживав, що й про те забуде, а щоб не забути про цю нитку, протягнув iншу вiд вуха до зуба й далi – до мошонки й до п’яти; так вiн користав зi свого тiла, аби пам’ятати про свое тiло, але нарештi мiг згадати хiба про нитку. І словам отакого чоловiка ми повиннi вiрити?

А немовля? Моя пра-пра-пра-пра-прабабця? З нею було ще складнiше, бо легко пояснити, як можна загубити в рiчцi життя, але як воно може з неi постати? Гаррi В., котрого вважали в громадi майстром логiки та штатним збоченцем, – який уже багато рокiв настiльки безуспiшно, наскiльки навiть неможливо собi уявити, працював над невеликою роботою «Сила пiднебесна», де, як вiн стверджував, мiстився найпереконливiший доказ того, що Господь неперебiрливо любить навiть неперебiрливого коханця, – розпочав довжелезну полемiку з приводу присутностi на злощасному возi iншого: там мала бути ще й Трохимова дружина. Haпeвнe, вибудовував здогади Гаррi, ii води вiдiйшли саме тодi, коли вони жували перченi яйця в лузi мiж селами, i тодi, можливо, Трохим погнав воза на небезпечнiй швидкостi, бажаючи довезти дружину до лiкаря ранiше, нiж дитина вискочить на свiт, немов рибина з чiпких рук хлопця. А коли хвилi пологового болю накотилися на жiнку, можливо, вiн поклав свою мозолясту руку на ii м’яке обличчя, можливо, вiдiрвав на мить своi очi вiд тряскоi дороги й ненавмисне спрямував воза просто в рiчку. Напевне, вiз перевернувся, придушивши тiла своею вагою, i тодi, десь мiж останнiм подихом матерi й останньою спробою батька визволитися, немовля таки народилося. Можливо. Але навiть Гаррi не мiг пояснити, де ж тодi подiлася пуповина.

Ардиштськi Вiспи – клан ремiсникiв-курцiв iз Рiвного, якi палили стiльки, що палили, навiть коли не палили, а тому були приреченi за рiшенням громади довiку бути покрiвельниками та сажотрусами – вiрили, що моя пра-пра-пра-пра-прабабуся – то насправдi сам перероджений Трохим. Коли настав час великого суду i його розм’якле тiло поклали перед Охоронцем славних i непiдступних Ворiт, щось пiшло не так. Вiн, певне, лишив на землi якiсь незакiнченi справи. Тому його душа ще не готова була перейти межу того свiту, i iй дали шанс виправити те, що попсувало попередне поколiння. Усе це, звiсно, видаеться безглуздим. Але чи бувае щось бiльш правдоподiбне?

Доброчесний Рабин, котрого бiльше хвилювало майбутне дiвчинки, нiж ii минуле, не зробив жодних спроб пояснити походження немовляти нi для громади, нi на сторiнках «Книги предкiв»; вiн забрав малу на час, поки не вирiшиться ii доля. Рабин занiс ii до правостiйноi синагоги – тому що навiть дитина, клявся вiн, не ступить i ногою за порiг синагоги приземленоi (що б не трапилося того дня) – i владнав iй тимчасове кубельце в ковчезi зi згортком Тори, поки чоловiки в довгих чорних клобуках на повнi груди голосили молитву. «СВЯТ, СВЯТ, СВЯТ ГОСПОДЬ НА НЕБЕСАХ! ПОВНЕ НЕБО І ЗЕМЛЯ СЛАВИ ТВОЄЇ!»

Вiрнi правостiйноi синагоги вигукували цi молитви вже двi сотнi лiт, з того часу, як Преподобний Рабин прозрiв, що ми насправдi постiйно потопаемо, а нашi голосiння – не що iнше, як крик про допомогу з безоднi духовних вод. «І ЯКЩО НАШЕ СТАНОВИЩЕ Є НАСТІЛЬКИ БЕЗНАДІЙНИМ, – казав вiн (завжди починаючи речення з „i“, так нiби те, що вiн говорив, було продовженням якоiсь його внутрiшньоi думки), – ТО ХІБА НАМ НЕ ВАРТО ВІДПОВІДНО ПОВОДИТИСЯ? КРИЧАТИ, ЯК КРИЧАТЬ ЛЮДИ В РОЗПАЧІ?» Тому вони голосили так уже понад двi сотнi рокiв.

Вони голосили й тепер, не даючи дитинi й хвилини перепочинку, пiдвiшенi за пояс до стелi, однiею рукою притримуючи шнур, а другою – молитовну книгу, а вершечки iхнiх чорних капелюхiв обтирали склепiння синагоги. «І ЯКЩО МИ НАМАГАТИМЕМОСЯ БУТИ БЛИЖЧИМИ ДО БОГА, – провадив свое одкровення Преподобний Рабин, – ЧИ НЕ ПОВИННІ МИ ПОВОДИТИСЯ НАЛЕЖНИМ ЧИНОМ? ЧИ НЕ ПОВИННІ МИ НАБЛИЖАТИСЯ ДО НЬОГО?» Усе це, звiсно, мало глибокий сенс. Дiялося це напередоднi Йома Кiппура, найсвятiшого зi свят, саме тодi пiд дверима синагоги пролетiла муха й узялася докучати похнюпленим молiльникам. Вона лiтала вiд обличчя до обличчя, дзижчала, сiдаючи на довгi носи, залiтаючи у волохатi вуха. «І ЯКЩО ВСЕ ЦЕ ВЕЛИКЕ ВИПРОБУВАННЯ, – прозрiвав далi Преподобний Рабин, намагаючись заволодiти увагою своеi пастви, – ЧИ НЕ ПОВИННІ МИ ВИТРИМАТИ ЙОГО? КАЖУ ВАМ: ПОКЛОНІТЬСЯ ПЕРЕД НАЙБІЛЬШОЮ З КНИГ!»

Якою ж набридливою була та муха, куди вона тiльки не залiтала. «І ЯК БОГ НАКАЗАВ АВРААМУ ПІДНЯТИ НА ІСААКА НІЖ, ТО ХІБА Ж ВІН ЗАБОРОНИВ НАМ ЧУХАТИ ЗАДКИ?! А РАЗ ТАК, ТО Ж НУМО, БРАТІЄ, ЩОСИЛИ, ЛІВОЮ РУКОЮ!» Половина вiрних вчинила так, як заповiв Преподобний Рабин, i вiдпустила шнур, а не Велику Книгу. Цe були предки вiрни

правостiйноi синагоги, якi впродовж двох сотень рокiв ходили, навмисно накульгуючи, щоб не забувати – i, що важливiше, нагадувати iншим – про свою реакцiю на випробування: що Святе Слово прибуде вовiки. («ПЕРЕПРОШУЮ, РАБИНЕ, А ПРО ЯКЕ САМЕ СЛОВО ЙДЕТЬСЯ?» Пiсля такого запитання Преподобний Рабин огрiв послушника скiпетром Тори: «І ЯК МОЖНА НЕ ЗНАТИ!..») Деякi правостiйнi взагалi вiдмовлялися ходити, що свiдчило про ще драматичнiше падiння. Що, звiсно, означало, що вони й до синагоги не могли завiтати. «МИ МОЛИМОСЯ БЕЗ МОЛИТВИ, – казали вони. – МИ ДОТРИМУЄМОСЯ ЗАКОНУ, ПЕРЕСТУПАЮЧИ ЙОГО».

Тi, хто впустив молитовну книгу, щоб не впасти, стали прародичами пастви приземленоi синагоги – так ii називали правостiйнi. Вони стрiпували торочками, нашитими на рукави iхнiх балахонiв, щоб не забувати – i, що важливiше, нагадувати iншим – про свою реакцiю на випробування: що шнури ти завжди носиш iз собою й що дух Святого Слова прибуде вовiки. («Перепрошую, хтось усе-таки пояснить менi, що означае вся ця iсторiя зi Святим Словом?» Але й iншi вiрнi лише знизували плечима й вiдверталися, аби продовжити суперечку про те, як найкращим чином роздiлити тринадцять книшiв серед сорока трьох осiб.) У приземлених змiнилися тiльки обряди: замiсть пiдвiшування з’явилися подушки, замiсть гебрейських молитовних книг – простiшi тексти iдишем, а мiсце рабинiв заступила група, яка правила молитвою, а також обговоренням, пiсля яких (зазвичай упродовж яких) прихожани iли, пили та плiткували. Правостiйнi згори й згорда поглядали на приземлених, котрi, здавалося, пожертвували всiма правилами Єврейського закону задля того, що вони називали великим та невiдворотним примиренням релiгii й життя. Правостiйнi називали приземлених образливими словами й пророчили iм вiчну муку на тому свiтi за надто велику любов до комфорту. Натомiсть приземленi мали це там, де молочник Шмуль С. своi вiчнi шмарклi – у носi. Окрiм тих рiдкiсних оказiй, коли обидва конклави вiрних намагалися пересунути синагогу туди або сюди, бажаючи зробити штетль бiльш святим чи бiльш свiтським, i правостiйнi, i приземленi навчилися iгнорувати одне одного.

Упродовж шести днiв увесь штетль – правостiйнi та приземленi вперемiш – стояв при входi до синагоги, намагаючись хоча б одним оком поглянути на мою далеку прабабцю. Багато хто йшов i знову повертався. Чоловiкам дозволялося обдивитися дитя зблизька, торкнути його, звернутися до нього й навiть потримати на руках. Жiнок усередину правостiйноi синагоги, звiсно ж, не допускали, оскiльки, як уже давно просвiтив свiй народ Доброчесний Рабин, «І ЯК МИ МОЖЕМО СПОДІВАТИСЯ СПРЯМУВАТИ СВОЇ СЕРЦЯ ТА ПОМИСЛИ ДО БОГА, ЯКЩО ДЕЯКІ ЧЛЕНИ НАШІ ВІДВЕРТАЮТЬ НАС НА НЕЧИСТІ ДУМКИ ПРО САМІ ЗНАЄТЕ ЩО?»

Якогось компромiсу вдалося досягнути 1763 року, коли жiнкам дозволили молитися у вогкiй i тiснiй комiрчинi пiд спецiально постеленою скляною пiдлогою синагоги. Утiм, минуло зовсiм небагато часу, а пiдвiшенi до стелi молiльники вже вiдвертали очi вiд Великоi Книги на хор розкольникiв унизу. Чорнi штани молiльникiв зненацька робилися затiсними, поважнi мужi сильнiше розкачувалися на своiх шнурах, зiштовхувалися в повiтрi, а деякi члени видавалися у фантазiях про самi знаете що, аж зайвi слова виникали у найсвятiшiй iз молитов: «СВЯТ, СВЯТ, СВЯТ, СПЛЯТЬ ГОСПОДЬ НА НЕБЕСАХ! ПОВНЕ НЕБО І ЗЕМЛЯ СЛАВИ ТВОЄЇ».

Преподобний Рабин приурочив цiй темi, що дезорганiзовувала паству, одну зi своiх пiсляобiднiх проповiдей. «І МИ ПОВИННІ ПОСТІЙНО ПАМ’ЯТАТИ ОДНУ З НАЙДИВОВИЖНІШИХ БІБЛІЙНИХ ПРИТЧ ПРО ДОВЕРШЕННЯ РАЮ І ПЕКЛА. ЯК МИ ВСІ ЗНАЄМО АБО МАЛИ Б ЗНАТИ, НА ДРУГИЙ ДЕНЬ СВОЄЇ ПРАЦІ ГОСПОДЬ СТВОРИВ ПРОТИЛЕЖНІ БОКИ ВСЕСВІТУ – РАЙ І ПЕКЛО, КУДИ ВСІ МИ І ВСІ ПРИЗЕМЛЕНІ – ТІ ВЖЕ МОЖУТЬ ГОТУВАТИСЯ СПУСТИТИ СІМ ПОТІВ – ПОТРАПИМО КОЖЕН НА СВОЄ МІСЦЕ. АЛЕ Ж МИ НЕ ПОВИННІ ЗАБУВАТИ, ЩО НА ТРЕТІЙ ДЕНЬ ГОСПОДЬ БОГ ПОБАЧИВ, ЩО І РАЙ, І ПЕКЛО СТАЛИ НЕ ЗОВСІМ ТАКІ, ПРО ЯКІ ВІН МОЛИВСЯ. ОТОЖ, ЯК УКАЗУЮТЬ НАМ МЕНШ ВАЖЛИВІ Й БІЛЬШ РІДКІСНІ ТЕКСТИ, ВІН, ОТЕЦЬ ОТЦЯ ОТЦІВ, ВИРІШИВ ПІДНЯТИ ЗАВІСУ МІЖ ОБОМА ПОТОЙБІЧНИМИ СТОРОНАМИ, ЩОБ УСІ БЛАГОСЛОВЕННІ ТА ПРОКЛЯТІ МОГЛИ БАЧИТИ ОДНІ ОДНИХ. ВІН СПОДІВАВСЯ, ЩО БЛАГОСЛОВЕННІ ВОЗРАДУЮТЬСЯ, СПОГЛЯДАЮЧИ МУКИ ПРОКЛЯТИХ, І ЩО ЇХНЯ РАДІСТЬ ЗРОСТЕ, БО СТАНУТЬ ВОНИ СВІДКАМИ СМУТКУ. А ПРОКЛЯТІ МАЛИ ПОБАЧИТИ БЛАГОСЛОВЕННИХ, ЯК ВОНИ СПОЖИВАЮТЬ ЛОБСТЕРІВ ЗІ СПАГЕТІ, ЯК ДОПАДАЮТЬСЯ ДО ТУХЕСІВ ПЛОДОВИТИХ ГУРІЙ, І ВІД ЦЬОГО СПОГЛЯДАННЯ В ПЕКЛІ МАЛО СТАТИ ЩЕ ГІРШЕ. І ПОБАЧИВ БОГ, ЩО ТАК КРАЩЕ. ОДНАЧЕ ПРИВАБЛИВІСТЬ ВІКНА В ІНШИЙ СВІТ СТАВАЛА ЩОРАЗ БІЛЬШОЮ. І ЗАМІСТЬ ТОГО ЩОБ НАСОЛОДЖУВАТИСЯ ПРИНАДАМИ РАЮ, БЛАГОСЛОВЕННІ ДЕДАЛІ БІЛЬШЕ ЗАДИВЛЯЛИСЯ НА МУКИ ПЕКЛА. А ПРОКЛЯТІ ЗАМІСТЬ СТРАЖДАТИ ТІШИЛИСЯ ВИДИВОМ ДАЛЕКОГО РАЮ. УРЕШТІ ОБИДВА СВІТИ ЗРІВНОВАЖИЛИСЯ: ОДНІ ДИВИЛИСЯ НА ІНШИХ, ДИВИЛИСЯ НА САМИХ СЕБЕ. ТОДІ ВІКНО ПЕРЕТВОРИЛОСЯ НА ДЗЕРКАЛО, ВІД ЯКОГО HІ БЛАГОСЛОВЕННІ, HІ ПРОКЛЯТІ НЕ МОГЛИ Й НЕ ХОТІЛИ ВІДХОДИТИ. І ТОДІ БОГ ЗНОВУ ОПУСТИВ ЗАВІСУ МІЖ СВІТАМИ, ТОМУ МИ ТАК САМО МУСИМО ЗАЧИНИТИ ВІКНО, ЯКЕ СПОКУШАЄ НАС, ОПУСТИТИ ЗАВІСУ МІЖ СВІТАМИ ЧОЛОВІКІВ І ЖІНОК».

Пiдвал було залито намулом iз Броду, а в заднiй стiнi синагоги вирiзали невелику дiру завбiльшки з яйце, крiзь яку жiнки по однiй за раз могли бачити хiба один iз ковчегiв i ноги розгойданих молiльникiв, причому деякi з них – це мало бiльше ображати – були заляпанi лайном.

Саме через цю дiрку жiнки громади по черзi озирали мою пра-пра-пра-пра-прабабусю. Оскiльки дитя мало досконало дорослi риси, мiж них ширилася думка, що воно знак вiд самого диявола. Утiм, бiльш вiрогiдно, що iх злостила сама дiра. З такоi вiдстанi, упершись руками об стiну, заглядаючи крiзь вiдсутне яйце, вони не могли вдовольнити жоден зi своiх материнських iнстинктiв. Не могли навiть бачити дитину цiлком, мусили складати подумки колаж iз побачених усiма деталей: ось пальчики збираються в долоньку, а вона виростае iз зап’ястя, а те крiпиться до руки, а та вставлена в плече… Так вони вчилися ненавидiти ii невпiзнаннiсть i недоторканнiсть, ii мозаiчний образ.

Сьомого дня Доброчесний Рабин заплатив Шимоновi Т. чотири чвертки курчати та пригорщу блакитних мармурових крем’яшкiв завбiльшки з котяче око за оголошення в його щотижневiй газетi: з невiдомих нiкому причин у штетлi з’явилося дитя, дiвчинка досить красива, добре поводиться й зовсiм не смердить, i вiн, Рабин, вирiшив задля добра цiеi дитини вiддати ii якомусь добропорядному мешканцевi штетля, котрий готовий назвати ii дочкою.

Наступного ранку вiн побачив п’ятдесят двi записки, що трiпотiли перед дверима правостiйноi синагоги, неначе павичiв хвiст.

Вiд майстра мiдних дрiбничок Пешеля С., котрий щойно два мiсяцi, як утратив жiнку пiд час Погрому битих скринь: «Якщо не заради дiвчинки, то заради мене самого. Я цiлком благовiрна людина, i е речi, на якi я заслуговую».

Вiд самотнього свiчкаря Мордехая Ц., руки котрого були вкритi тонкими рукавицями з воску, який годi було вiдмити: «Я такий самотнiй цiлий день у своiй майстернi. Свiчкарiв пiсля мене не залишиться. Задумайтеся над цим».

Вiд безробiтного приземленого Люмпля В., котрий не визнавав Пасхальноi Ночi не тому, що вона була релiгiйним святом, а тому, що не розумiв, чим ця нiч вiдрiзнялася вiд iнших: «Я не найкраща людина з-помiж тих, що коли-небудь жили, але я буду добрим батьком, i ви це знаете».

Вiд смертельно хворого фiлософа Пiнчаса Т., котрого на млинi вдарила в голову балка: «Киньте ii назад у воду й дозвольте бути зi мною».

Доброчесний Рабин знав усе, що стосувалося складних, дуже складних i дуже-дуже складних справ еврейськоi вiри, i мiг пояснити найбiльш заплутанi релiгiйнi суперечностi, тлумачачи найнезрозумiлiшi, важкi для розшифрування тексти, але про саме життя знав вiн не так уже й багато; з цiеi причини, а також тому, що поява дитини не мала жодного текстуального пояснення й нi в кого було запитати поради (бо як питати порад тому, хто сам уособлюе всi поради?), а насамперед тому, що дитя належало до сфери життя й саме було життям, Рабин опинився у вельми скрутному становищi. «ВОНИ ВСІ ДОСТОЙНІ ЛЮДИ, – думав вiн. – СТАТКИ У ВСІХ ТРОХИ НИЖЧІ ЗА СЕРЕДНІЙ РІВЕНЬ, НЕХАЙ ТАК, АЛЕ ВСІ МАЮТЬ ЧУЙНЕ СЕРЦЕ. ХТО Ж ІЗ НИХ ЗАСЛУГОВУЄ НА ТАКУ НАГОРОДУ НАЙБІЛЬШЕ?»

«НАЙКРАЩЕ РІШЕННЯ – ЦЕ ВІДСУТНІСТЬ БУДЬ-ЯКОГО РІШЕННЯ», – вирiшив нарештi Рабин i висипав усi листи в кубельце до моеi пра-пра-пра-пра-прабабусi, постановивши вiддати ii – а в певному сенсi й мене – тому, до чиеi писанини вона потягнеться найперше. Але вона не тягнулася до жодного. Узагалi не звертала на них уваги. Упродовж двох днiв вона навiть не поворухнулася, не кричала й навiть не вiдкривала ротика, щоб поiсти. Чоловiки в чорних капелюхах продовжували голосити молитви («СВЯТ, СВЯТ, СВЯТ…»), гойдаючись на своiх шнурах над залитими Бродом пiдвалами синагоги, тримаючись мiцнiше за Велику Книгу, нiж за шнури, думаючи, що хтось дослухаеться до iхнiх вигукiв, аж доки нарештi посерединi ранньоi вечiрньоi служби добрий торговець свiжою рибою Бiцль-Бiцль Р. не витерпiв i не прорiк те, що в усiх давно крутилося на язицi: «ЗАПАХ СТАЄ НЕСТЕРПНИМ! ЯК МОЖУ Я НАБЛИЖАТИСЯ ДО ГОСПОДА, ЯКЩО ПОЧУВАЮСЯ ТАК БЛИЗЬКО ДО КЛОЗЕТУ?!»

Доброчесний Рабин не мiг не погодитися й перервав службу. Вiн опустився на скляну пiдлогу й вiдчинив ковчег. Кiмната одразу ж сповнилася всепроникним, неохопним, нелюдським, непрощенним смородом нечуваноi байдужостi. Вiн лився з ковчега, стелився синагогою, заповнив кожну вулицю, кожен закапелок штетля, пробрався пiд кожну подушку в кожнiй спальнi – забився в нiздрi тих, котрi спали, i встиг зiпсувати iм сни, перш нiж вихлюпнутися з черговим храпом, i врештi влився в Брiд.

Немовля, як i ранiше, тихесенько собi лежало без жодного руху. Доброчесний Рабин поставив ковчег на землю, узяв перший-лiпший наскрiзь промоклий папiрець i проголосив: «ДИТИНА ОБРАЛА СОБІ ЗА БАТЬКА ЯНКЕЛЯ!»

Схоже, ми потрапили в добрi руки.

20 липня 1997 р.

Дорогий Джонатан!

Палко жадаю, шоб етот лист удався менi добре. Як ти вже поняв, я не е суперзнатоком англiйського язика. Украiнською всi моi мислi виглядають ше нiчо так, но моя друга мова н

настолько совершенна. Я рiшив упортребляти тi слова, яких ти мене вчив, експлуатiруючи подарений тобою словник, як ти й радив робити, коли моi слова будуть слiшком утончьонними чи неумесними. Єслi ж тебе не удовлетворяе моя робота, то я очень настаюю менi ii возвратити. Буду зо всех сил працювати над нею, пока вона тобi не понравиться.

Додаю до конверта вещi, про якi ти просив, в часностi откритки з Луцька, список фамiлiй на надмогильних плитах времьон войни в шести селах i фотографii, якi ти дав менi на всякий «пожарний». Всьо-таки лучше, чим нiчого, правда? Я був действiтельно сам не свiй iз-за твоiх приключенiй в поiздi. Знаю, яким важним був для тебе й для нас двоiх той ящик i шо його iнгредiенти нiчим не получиться замiнити. Кража – вещь неприятна, но вона постоянно проiсходить з тими, хто возвращаеться поiздом з Украiни. Поскольку ти не маеш iнформацii, хто з пограничникiв викрав ящик, то врядлi получиться його знайти, наверно, то вже фiнал i вiн пропав навсегда. Но, пожалуста, не дай цьому случаю iспортити тобi впечатленiя про всю Украiну, яка, наверно, повна ужасних совецких пережиткiв.

Іменно в цьому мiсцi желаю подякувати тобi за то, шо ти був таким терпеливим i даже стоiчним со мною во время нашоi поездки. Ти, наверно, розщитував мати бiльш продвинутого переводчика, но думаю, шо я всьо зделал на тверду тройку. Я очень винен у тому, шо ми не найшли Августини, но ти ж сам знаеш, яка це була неподйомна цель. Єслi б у нас було бiльше временi, ми б обiзательно ii запеленгували. Ми б облазили всi шiсть сiл i опросили би всiх iх жителiв. Под каждий камiнь заглянули б. Но ми вже багато про це говорили.

Дякую тобi за репродукцiю фотографii Августини iз ii сiмйою. Я постоянно думав про то, шо ти казав про свою любов до неi. Щиро говоря, я не всьо поняв, когда ти вещав про це тут. Хотя тепер целiком собi всьо представляю. Я аналiзiрував фотокартку два раза – утром, а потом перед тим, як завалитися спать, – i каждого разу замечав шото нове, например, як вiд ii волосiв падае тiнь, а губи поднiмаються в уголках.

Я дуже умiлiлся твоiм спокоем после прочитання моеi першоi частi. Тобi тяжело буде представити, шо я внiс усi поправки, на якi ти указав. Ізвiнi, шо в последньому рядку назвав тебе дуже розбещеним евреем. Я це помiняв i тепер там написано: «Я не хочу трястися десять часов у якето зачухане мiсто, шоб догодить розпущеному евреевi». Я чуть-чуть розтягнув першу часть про себе, вичеркнув слово «нiгери», як ти наказав, хотя ето правда, у мене вiд них криша iде. Приятно, шo тобi понравилося речення: «Колись i ти будеш робити для мене то, шо ненавидиш. Це й називаеться сiм’ею». Правда, должен тебе спитати: шо такое трюiзм?

Я дуже длiнно думав про то, шоб зделати, як ти казав, роздiл про мою бабушку более обйомним. Поскольку для тебе це так важно, я рiшив: окей, вставлю туда то, шо ти менi прислав. Не то шоб я над цим аж так длiнно думав, но я би хотiв бути людиною, яка сама це придумала. То, шо ти написав, Джонатан, дуже красiво, i я почуствував, шо всьо ето правда.

І ше дякую, хоть менi i стидно, шо ти не зделал замечанiе про брехню шодо мого росту. Я просто подумав, шо було б суперово, еслi б я був високий.

Я приложив все усiлiя, шоб скреативити слiдуючу часть, як ти мене вчив, вставляючи в своi мислi первим делом то, про шо ти менi казав. Я ещьо старався не бути таким, як ти казав, дуже вже понятним i неоправдано чуственним. А ше про ту нацiональну валюту, яку ти додав до листа, клянуся, шо я писав би й без неi. Я просто чуствую в собi гiгантську гордость, шо пишу для писателя, особенно, якшо вiн американський писатель, ну як Ернест Хемiнгуей чи ти.

Твоя часть «Початок свiту настае часто» показалася менi очень вже екзальтiрованою. Там е места, у якi я вопше не в’iхав, но допускаю, шо це шось просто дуже еврейське, шо може розкусити тiльки настоящий еврей. Ви, наверно, тому й думаете, шо Бог вас вибрав, бо только ви понiмаете своi собственнi приколи про вас же самих? У мене е ше один маленький вопрос про цю часть: чи знаеш ти, шо большинство iмен, якi ти iспользуеш, в Украiнi не встречаються? Ну, Трохим – це я ше слишав, i Ханна тоже, но всi остальнi очень страннi. Ти iх сам видумав? І таких проколiв у тебе повно. Буду тебе про них iнформiрувати. А ти вопше юмористiческий писатель чи нормальний?

Больше озаренiй у мене пока нема, для лiцезренiя нових вещей менi нада глибше познакомиться з твоiм романом. Імей ввiду, шо, як говорят, наразi я в екстазi. Сообщаю, шо даже коли ти менi покажеш больше, я врядлi посоветую шось умне, но зможу пригодитися по-другому. Єслi побачу шось не совсем юмористiческе, то так тобi й скажу, i ти зделаеш це смiшнiшим. Ти менi так багато про всьо ето нарозказував, шо я б дуже хотiв прочитати остаток твоеi книги й буду думать про тебе ше лучше, еслi получиться. Кстатi, шо таке «кунiлiнгус»?

А тепер про дела лiчнi. (Можеш пропустити ету часть, еслi для тебе це занудно. Я пойму, но прошу мене про ето не iзвещати.) Дед болеет. Вiн перебрався до нас навсегд

. Тепер дислоцiруеться вместе iз Семмi Дейвiсом Младшим-Младшим на кроватi Ігорчика. А сам Ігорчик перебрався на дiван. Ігорчика це не достае, бо вiн хароший мальчiк i понiмае намного больше, чем всi кругом думають. Я щитаю, шо причиною дедового нездоров’я стала його меланхолiя, i слiпота в нього тоже вiд того, хотя на самому делi вiн же не слiпий. З того временi, як ми вернулися з Луцька, йому стало значiтельно хуже. Ти ж знаеш, його очень зачепила iсторiя з Августиною, намного больше, чим нас iз тобою. З батьою про дедову меланхолiю говорити вопше невозможно, бо ми обое бачили, як вiн плаче. Вчора вечером ми сiли за стол на кухнi. Їли чорний хлеб i говорили про льогкую атлетiку. І тут зверху послишалися звуки. А над нами якраз комната Ігорчика. Я поняв, шо то дед плаче; i батя тоже це поняв. І ше був такий звук, будто там хтото на потолку реп танцуе. (Вопше-то реп – це потрясна вещь, например, в iсполненii отоi групи з Днепра, там все глушмани на оба уха, но я не по етiм делам.) Ми прикинулися, шо нiчо не слишали. На звуки в кухню зайшов Ігорчик. «Прiвет, Раззява», – сказав йому батя, бо Ігорьок опять неудачно спiкiрував i опять пiдбив собi глаз, но на етот раз – лiвий. «Я тоже хочу чорного хлiба», – сказав Ігорчик, не смотрячи на батю. Йому iсполнилося тринадцять, скоро буде чотирнадцять, а вiн уже такий умний. (Я только тобi це кажу. І не говори етого нiкому.)

Надiюся, шо ти щасливий i шо всi твоi родственнiки здоровi, цветуть i пахнуть. Ми вже успiли стати друзьями, пока ти був в Украiнi, правда? В слiдуючiй жизнi ми могли б бути настоящими друганами. Мене буде заботити отсутствiе твого дальшого листа, i я ждатиму на продолженiе твого роману. Чуствую необходiмость перетравити ше одну свою нову часть (бо желудок я уже напхав прiлiчно) i прислати ii тобi. Пойми, я стараюся якнайлучше, тоiсть самим лучшим способом, настолько лучше, як можу. Менi це даеться тяжело. Пожалуста, будь чесним, но i не суди слiшком сурово.

    Зi щирим серцем
    Олександр

Увертюра до зустрiчi з героем, а потiм зустрiч iз героем

Як я й думав, моiх девочек дуже засмутило, шо я не святкуватиму з ними першу рiчницю нашоi Конституцii. «Ночь-без-сна, – сказала одна з них, – i як же я, по-твоему, маю вдовольнятися, коли тебе не буде?» Я порадив iй зробити кiлька речей. «Манюня, – сказала друга з моiх девочек, – так робити негарно». Тодi я сказав iм усiм: «Якби я тiльки мiг, то був би тiльки з тобою назавжди. Але я мужчина, я кручуся, i тому мiй обов’язок – бути там, де я маю бути. Нам же треба побiльше денежних знакiв, шоб витрачати iх у модних клубах, да? Я роблю для тебе щось таке, що ненавиджу робити. Це й означае бути закоханим. Так що не дiставай мене». Але якщо чесно, то менi не було нi грама сумно iхати до Луцька й перекладати там для Джонатана Сафрана Фоера. Як я вже згадував, мое життя було ну дуже вже звичайним. Я нiколи не бував анi в Луцьку, анi в тих численних малих селах, якi там ше iснували пiсля вiйни. Я хотiв надивитися всякоi шняги. Жадав набратися масу досвiду. І тому мене просто током било по шкiрi, коли я думав, шо стрiнуся з американцем.

«Тобi треба взяти iз собою iдло на дорогу, ШАПКА», – сказав мiй батя. «Не називай мене так», – вiдповiв йому я. «А ще треба прихопити щось пити й географiчнi мап, – вiв далi вiн. – Спочатку вам доведеться iхати десять годин до Львова, де ви заберете еврея на залiзничному вокзалi». «А скiльки грошей я матиму за те, що буду мозолитися?» – я спитав про це, бо для мене це запитання було дуже привабливим. «Менше, нiж ти думаеш, що заслуговуеш, – сказав батя, – i бiльше, нiж ти заслуговуеш». Це наганяло на мене меланхолiю, i я сказав батi: «Ну, тодi я, наверно, i не захочу це робити». «А мене не цiкавить, чи хочеш ти це робити», – вiдповiв вiн i потягнувся, шоб покласти менi на плече руку. У нашiй родинi батя просто чемпiон свiту з обривання дiалогiв.

Ми вирiшили, шо я з дедом виiду опiвночi першого липня. Так у нас буде п’ятнадцять годин до встречi. Так само всi, крiм мене i деда, зiйшлися на тому, шо ми повиннi вiдразу прибути на вокзал, як тiльки приiдемо до Львова. Батя вирiшив, шо дед почекае в машинi, а я чекатиму на вокзалi бiля колiй. Я не знав, як еврей виглядатиме ззовнi, i вiн теж не знав, iз яким високим та iнтелiгентним мужчиною йому належить зiткнутися. З цього ми потiм досить довго смiялися. Вiн казав, шо дуже переживав. Шо вiн чуть рака не вродив. Я сказав, що i я чуть рака не вродив, але не тому, шо боявся його не пiзнати. Американця в Украiнi дуже легко впiзнати за його витонченою недолугiстю. Я родив рака, бо вiн був американець, а я прагнув йому продемонструвати, шо i я мiг би бути американцем.

Я постоянно багато думав про то, шоб помiняти мiсце проживання на Америку, ну, коли стану трохи старшим. Я знаю, у них там багато першосортних бухгалтерських шкiл. Я це знаю, бо менi розказав про це мiй друг Гриня, який постоянно общаеться з другом племiнника того мужика, який придумав позу 69, i от вiн переказував, шо там у них в Америцi багато

ласних бухгалтерських шкiл, – а цей мужик знае всьо. Моi друзi цiлком задоволенi життям в Одесi й не проти жити тут всiгда. Вони хочуть зiстаритися, як iхнi батьки, i стати батьками, як iхнi ж батьки. Вони не хочуть нiчого бiльшого вiд того, шо й так знають. Так, но це не для мене й не для Ігорчика.

За пару днiв до приiзду героя я спитав у батi, чи зможу поiхати в Америку, коли закiнчу унiвер. «Не», – сказав вiн. «Але ж я хочу», – доводив я до його вiдома. «А мене не гребе, що ти хочеш», – вiдказав вiн, шо завжди було сигналом фiналу розмови. Но не тепер. «А чого?» – опять спитав я. «Тому що те, що ти хочеш, ШАПКА, для мене не важно». «Ну, не – сказав я, – чо це я не зможу поiхати в Америку пiсля унiверу?» «Хочеш знати, чого ти не поiдеш в Америку? – перепитав вiн, вiдкриваючи холодильник у пошуках iдла. – Тому, що твiй прадед був з Одеси, i твiй дед з Одеси, i твiй батя – тобто я – з Одеси, i ви теж, хлопчики, з Одеси. А ще пiсля унiверситету ти будеш працювати в агенцii „Дорогами предкiв“. І це суперкласне мiсце роботи i для деда, i для мене, а значить – i для тебе». «А що, як я цього не бажаю? – знову спитав я. – Шо, як я не хочу працювати в „Дорогами предкiв“, а хочу працювати в якомусь iншому мiсцi, де робитиму шось незвичне й зароблятиму багато грошей, а не отой мiзер? Шо, якшо я не бажаю, шоб моi пацани виросли тут, а хочу, шоб вони виросли в iншому, лучшому мiсцi, де в них будуть лучшi речi й вопше бiльше речей? Що, як я хочу мати багато девок?» Тут батя вийняв iз холодильника три кубика льоду, закрив холодильник i вручив iх менi. «На, – сказав вiн, даючи менi льод, – поклади на фейс – не будеш так страшно виглядати й не наробиш помилок у Львовi». І це був кiнець розмови. Менi треба було бути мудрiшим.

А, я ше не сказав, шо дед настояв, шоб ми взяли iз собою Семмi Дейвiса Младшого-Младшого. Це була ше одна зацепка. «Та ти просто дурень», – виголосив йому тодi батя. «Менi вона треба, щоб я бачив дорогу, – сказав на це дед, указуючи пальцем на своi очi. – Я ж слiпий». «Ти нiякий не слiпий, i ця псiна з вами не поiде». «Не, я слiпий, i моя сучка поiде зi мною!» «Не-а, – сказав батя, – псiна буде виглядати непрофесiйно». Я було сунувся шось вякнути на захист деда, але цього разу вже був мудрiшим. «Я або iду зi своею сучкою, або не iду взагалi». Батя опинився в ситуацii. Це, канешно, ше не була «доолгая есто-онская пауза», але вiн осмислив себе мiж молотом i ще бiльш жостким мiсцем, шо виглядало на то саме, шо й «до-олгая есто-онская пауза». Мiж дедом i батьою свiтилися блискавицi. Я вже раз це колись бачив, i нiчого у свiтi не лякало мене бiльше. Нарештi батя здався, хотя вони договорилися, шо Семмi Дейвiс Младший-Младший носитиме спецiальну сконструйовану батьою футболку з написом «Офiцiйна Псина-Поводир Агенцii „Дорогами предкiв“». Так вона виглядала навiть досить професiйно.

Навiть якщо не враховувати цiеi дурнуватоi суки, яка постiйно намагалася рвонути через вiкно машини, iхати було дуже сложно, бо сама машина була абсолютним лайном i рухалася не бистрiше, чим я бiжу, тоiсть десь шiстдесят кiлометрiв в час. Нас обганяло багато машин, i цей факт заставляв мене почуватися второсортним, особенно якшо це були машини, напакованi сiм’ями або велосипедами. Нi дед, нi я не перекинулися навiть словом, коли iхали, i це нормально, бо ми вопше молчалiвi. Я старався не нервувати його, хотя раз таки зробив це. В одному случаi я забув вивчити мапу, i ми пропустили виiзд на главну дорогу. «Ти тiльки мене не бий, – сказав я дедовi, – бо я припустився малюсiнькоi помилки в користуваннi мапою». Дед натиснув на педаль тормоза, i мiй фейс точно повторив конфiгурацiю лобового стекла. Бiльшу частину хвилини вiн нiчого не казав. «Я тебе просив водити машину?» – спитав дед. «У мене нема прав, щоб вести машину», – сказав я. (Хай це буде нашим секретом, Джонатан.) «А може, я просив тебе готувати жрачку, коли ти там собi дрихнув?» – знову сказав дед. «Не-а», – вiдповiв я. «Так, може, я вимагав, щоб ти видумав велосипед?» – питав вiн. «Не, – сказав я, – у мене б це й так не вийшло». «Скiльки речей я попросив тебе зробити?» – далi виступав дед. «Тiльки одну», – сказав я, добре знаючи, що вiн ледве стримуеться, хоча й тримае вce в собi, i що за якийсь час його прорве й вiн на мене визвiриться, а може, i вдасться до заслуженого мною насилля – нiчого нового в тому не було. Але вiн цього всього не зробив. (Тепер ти знаеш, Джонатан, що вiн не вдався до насилля нi до мене, нi до Ігорчика.) Хочеш знати, шо вiн зробив? Вiн розвернув машину, i ми поiхали до того мiсця, де я помилився. Минуло двадцять хвилин. Коли ми туди пiд’iхали, я сповiстив деда, що це тут. «Що, клянешся своiм дрином?» – запитав дед. І я сказав йому, шо клянуся дрином. Тодi вiн зрулив на обочину. «Тут ми спинимся й з’iмо наш снiданок», – сказав дед.

«Шо, прямо тут?» – офiгiв я, бо место було дуже непривабливим, якихось пару метрiв вiд болота серед дороги й бiля якоiсь бетонноi стiни, що отдiляла дорогу вiд колгоспних полiв. «Так, я думаю, що це найкраще м

сце», – вiдрiзав дед, i я поняв, що лучше не нариватися. Ми вляглися на травку й начали iсти, а Семмi Дейвiс Младший-Младший у той момент пробував злизати жовту розметку з дороги шосе. «Як ти ще раз помилишся, – сказав дед, вдумливо пережовуючи сосiску, – то вилетиш iз машини з вiдбитком кеда на дупi. Це буде вiдбиток мого кеда. І вiн буде на твоiй дупi. Ти усвiдомлюеш цю рiч?»

Коли ми приiхали до Львова, була тiльки одинадцята година, но ми зразу подалися на залiзничний вокзал, як i наказував нам батя. Вокзал було дуже тяжко найти, i ми ставали багато разiв абсолютно потеряними. Це доводило деда до сказу, вiн всьо повторяв: «Я ненавиджу Львiв!» Так ми блуждали мiнут iз десять. Львiв – це велике й чудове мiсто, але воно не таке, як Одеса.

Одеса дуже красива, там е багато вiдомих пляжiв, де девочки лежать на спинах i репрезентують своi суперовi цицьки. А Львiв нагадуе американський Нью-Йорк. Менi навiть кажеться, шо Нью-Йорк, по факту, строiли на зразок Львова. Тут високi дома (деякi даже мають по шiсть етажiв), широкi вулицi (де е мiсце для трьох автомобiлiв уряд), i всi люди з мобiлками. У Львовi е багато статуй i багато мiсць, де вони колись стояли. Я ше не бачив мiста, у якому було б стiльки бетону. Та тут всюда бетон, я вам скажу, шо навiть мiське сiре небо похоже на бетон. Це шось таке, про шо ми з героем будемо багато терти потiм, коли нам не хватить слiв. Вiн мене спитае: «Ти пам’ятаеш щось конструктивне про Львiв?» І я скажу: «Я – да, там дофiга конструкцiй». І тодi вiн тоже скаже: «І я пам’ятаю». Львiв вопше дуже важне мiсто в украiнськiй iсторii. Спитаете чому? Та я не знаю чому, но, думаю, шо мiй друган Гриня це точно знае.

Але з боку вокзалу Львiв не дуже вставляе. Іменно тут я протинявся бiльш нiж чотири години, пiдстерiгаючи нашого героя. Але оскiльки його потяг ше й спiзнювався, то менi прийшлося чекати його всi п’ять годин. Менi було дуже нудно блукати вокзалом навiть без плеера, але попускало вiд мислi, шо я не в машинi разом iз дедом, який помалу iде кришею, i Семмi Дейвiсом Младшим-Младшим, який уже давно здурiв. Вокзал був не звичайним, а прикрашеним голубими i жовтими кусками бумаги, якi висiли зi стелi. Їх помiстили тут, шоб вiдзначити першу рiчницю нашоi Конституцii. Мене вони не вставляли аж так, шоб цим гордитися, но менi казалося, шо вони мають понравитися героевi, коли вiн вилiзе зi свого празького поiзда. Так вiн зразу вiдчуе дух нашоi краiни. Може, вiн подумае, шо куски бумаги тут для нього, бо я ж знаю, шо голубий i жовтий – це кольори евреiв.

Коли його поiзд приiхав, моi ноги вiд довгого стояння набухли, i я йшов, як по битому стеклу. Я б десь тут i присiв, но пiдлога вокзалу була така грязна, а я надяг своi неперевершенi голубi джiнси, бо хотiв справити на героя неотразiме враження. Я знав, у якому вагонi приiде герой, бо мене про це поiнформував батя, тому я старався добiгти до нього, коли поiзд спинився. Це було сложно, бо ж моi ноги рухалися, як по битому стеклу. Спереду я нiс спецiальний знак з iменем, постоянно чуствуючи дрож в ногах. Я даже заглядав у глаза кожному прохожому.

Коли ми таки зустрiлися, я був убитий його внешнiстю. «І це американець?!» – подумав я. А потiм зразу подумав: «Оце-от еврей?!» Герой був поражаюче маленький. Вiн носив окуляри, а своi рiденькi волоси не розчiсував на пробор, а так i носив, як шапку. (От кого на мiсцi батi я б називав «ШАПКА».) Вiн вопше не нагадував тих американцiв, яких я бачив у журналах. У них були жовтi волоси й куча мускулiв. Так само вiн не був похожим на евреiв з iсторичних книг, де вони взагалi були безволосими й красувалися своiми лисинами. На ньому не було нi джiнсiв, нi унiформи. По-правдi, вiн вопше не казався якимсь особенним. Я був фрустрiрований по максимуму.

Кажись, вiн замiтив знак у моiх руках, тому шо схватив мене за плече i спитав: «Алекс?» Я вiдповiв: «Так». «Ви ж будете моiм перекладачем, правильно?» Тут я попросив його трохи стриматися, бо нiчого не мiг поняти. По-правдi, я майже наклав у штани, але зi всiх сил старався бути спокiйним. Урок перший: «Добрий день. Як вашi справи? Що, перепрошую?» Урок другий: «Хiба сьогоднi не чудова погода?» «Ви мiй перекладач? – спитав вiн, жестикулюючи. – Правда?» «Так, – вiдповiв я, випроставши руку йому навстречу, – мене звати Олександр Перцов, я ваш скромний перекладач». «Це просто клас, що я на вас наткнувся», – сказав вiн. «Ш-шo?» – перепитав я. «Я сказав, – повторив герой, – що радий iз вами зiткнутися». «Ага, – розсмiявся я, – а от я на вас втикати б не хотiв. Звиняйте за мою англiйську, я в нiй не такий уже супер-пупер». «Джонатан Сафран Фоер», – вiдрекомендувався герой i простягнув менi свою руку. «Шо-шо?» – «Мене звуть Джонатан Сафран Фоер». «Шафран-Фаер?» – «Сафран Фоер». «Ага, а я навпаки – Алекс», – сказав я. «Я знаю», – нагадав вiн.

«Вас хтось ударив?» – запитав герой, показуючи на мое праве око. «Мiй батько був таким добрим, шо аж вдарив мене», – сказав я, узяв його чемодани й погрiб до нашоi машини.

«Залiзнична мандрiвка вам сподобала

я?» – запитав я його. «О, Боже, – вигукнув вiн, – двадцять шiсть годин! Затрахала нестерпно!» «Бач, попалася йому стерва, але всьо зробила супер», – подумав я. Потiм спитав: «Ви хоча б трохи перекимарили?» – «Що?» – «Ну, ви кимарнули?» – «Не розумiю». – «Ну, як там ще, упокоiлися?» – «Як?» – «Ви впокоiлися в поiздi?» – «Та нi, – сказав вiн, – я зовсiм не впокоювався». – «Шо-шо?» – «Я… не… у… по… ко… ю… вав… ся». – «А пограничники?» – «Вони нас не затримали, – вiдповiв вiн, – я багато чув про них, обiцяли, що вони ну, знаете, зададуть нам жару. Але вони тiльки зайшли, перевiрили паспорти й бiльше нас не чiпали». – «Шо-шо?» – «Менi казали, що будуть проблеми, але жодних проблем не було». – «А, так ви про них чули?!» – «Ну, так. Менi казали, що вони добрячi скурвi сраки». Добрячi скурвi сраки. Я закарбую це у своему мозку. Правду кажучи, менi було аж якось странно, що в героя не сталося нiяких пригод чи оказiй iз пограничниками. У них була брутальна привичка забирати в людей iз потягiв разнi вещi без спросу. Коли мiй батя одного разу поiхав до Праги в командiровку вiд «Дорiг предкiв» i дорогою заснув, то пограничники витягли з його чемодана багато класних речей, шо викликае законне негодування, бо в мого батi класних речей не так уже й багато. (Це так нетипово – представляти собi, шо хтось колись образив батю. Я привик думати, шо ролi у свiтi не мiняються.) Я тоже чув рiзнi iсторii про вояжерiв, якi мусили подiлитися з пограничниками частиною валюти, шоб тi вернули iхнi документи. Американцям вiд усього того могло бути або лучше, або хуже. Перше, еслi пограничник любив Америку й бажав справити на американця враження доблесного сторожа границi. Такий пограничник думав, шо колись-то стрiне цього американця вже в Америцi й шо американець вiзьме його iз собою на гру «Чикаго Булз», купить йому голубi джiнси, бiлий хлiб i тонкий туалетний папiр. Цей пограничник мiчтае говорити англiйською без акценту й оженитися з девкою з великими м’якими цицьками. І цей пограничник признаеться вам, шо йому не нравиться мiсце, де вiн живе.

Другий вид сторожiв границi – це тi, шо тоже люблять Америку, але ненавидять американцiв за то, шо вони американцi. Такi найхужiшi. Такий пограничник знае, шо вiн нiколи не попаде в Америку й бiльше нiколи не побачить американця. І вiн буде красти в американця й залякувати його, шоб продемонструвати, шо вiн може це зробити. Дiло в тому, шо це единий шанс у його жизнi показати, шо Украiна вища за Америку, а вiн сам – вищий за американця. Про це менi розказав батя, i я поняв, шо вiн теж упевнений, шо так справедливо.

Коли ми дойшли до машини, дед терпляче чекав на нас там, як йому й наказував батя. Вiн був дуже терплячий i мило похропував. Вiн хропiв iз такою гучнiстю, що я й герой чули його, хоть вiкна в нашому кабрiолетi були зачиненi.

Казалося, шо машина работае. «Це наш водiла, – сказав я, – це шофер-експерт». На фiзiономii героя я спостерiг чудернацьки здивовану усмiшку. Їi я бачив уже вдруге. Це тривало хвилини чотири. «З ним усе гаразд?» – запитав герой. «Шо-шо? – перепитав я. – Я вас не поняв. Говорiть, будь ласка, неспiшно». Кажеться, герой подумав, що я не компетентний у мовних питаннях. «З… на… шим… во… дi… ем… усе… га… разд?» «Ну, мови нема! – вiдповiв я. – Я вам скажу, шо я його дуже навiть добре знаю. Це мiй дед». У цю мiнуту про себе нагадав Семмi Дейвiс Младший-Младший, бо вiн вистрибнув iз заднього сидiння на вiкно й загавкав, як зверь.

«О Господи Ісусе!» – блискавично вiдреагував герой, вiдскочивши вiд машини. «Не лякайтеся, – заспокоiв я героя, коли сучка притиснулася мордою до стекла. – Це лише сучка-поводир нашого шофера». Далi я показав на ii футболку, але вона була настiльки витерта, що видно було лише надпис «ОФІЦІЙНА ПСИНА». «Вона тупо скажена, – сказав я, – але дуже грайлива».

«Дед, – крикнув я, тянучись рукою, шоб його розбудити, – дед, вiн уже тут». Дед покрутив головою. «Вiн так завжди впокоюеться», – сказав я героевi, сподiваючись, шо вiн буде менше нервуватися. «Може, це й на руку», – сказав герой. «Шо-шо?» – перепитав я. «Я сказав, може, це й на руку». – «А шо значить на руку?» – «Ну, що це нам допоможе. А що ж ми робитимемо з цiею собакою?» Вiдтодi я часто користуюся тою американською iдiомою. У тусовочних ночних клубах (ночниках) я тепер кажу девочкам: «Менi це на руку, коли я розглядаю твоi незрiвняннi цицьки». І тодi я усвiдомлюю, шо вона розчумала, що я мегакласний пацан. Потiм ми переходимо до плотських утiх i нашi колiна переплiтаються.

Менi таки вдалося розбуркати деда. Хочете знати як? Я заткнув йому нiс пальцями так, шоб вiн не мiг дихати. Вiн iше не поняв, де перебувае.

«Анна?» – спитав дед. Це було iм’я моеi бабушки, яка померла два роки назад.

«Не, деда, – вiдказав я, – це я, Саша». Вiн був дуже знiчений, я це втямив iз того, як вiн вiдвернувся. «Я привiв Шафран-Фаера», – вiдрапортував я. «Ага, але я Джонатан», – пiдказав герой, спостерiгаючи, як Семмi Дейвiс Младший-Младший лиже вiкна. «Я привiв його. Потяг уже прибув». «А-а», –

iдповiв дед, i я зрозумiв, шо вiн iше в напiвснi. «Нам треба iхати прямiсiнько до Луцька», – нагадав я, як i наказував батя. «Що?» – перепитав герой. «Я пояснив йому, шо ми зараз iдемо прямо до Луцька». «Так, – сказав герой, – саме туди нам i потрiбно. А звiдти подамося до Трохимброду». «Шо-шо?» – спитав я. «Луцьк, а потiм Трохимбрiд». «Правильно», – пiдтакнув я. Дед поклав руки на руль. Тривалий час вiн дивився перед собою. Вiн глибоко дихав, а його руки дрожали. «Правильно?» – звернувся я до нього. «Заткнися», – вiдрiзав дед. «А де сидiтиме собака?» – запитав герой. «Шо-шо?» – «Де… си… дi… ти… ме… ваш… пес?» – «Не розумiю». «Я боюся собак, – сказав вiн, – у мене вже були поганi трафунки з ними». Я переклав це дедовi, який усе ще подрiмував. «Нiхто у свiтi не боiться псiн», – сказав дед. «Вiн каже, що нiхто в усьому свiтi собак не боiться». Тодi герой пiдняв сорочку й показав менi залишки рани. «Це зосталося вiд укусу собаки», – попередив вiн. – «Шо зосталося?» – «Оце». – «Шо?» – «Оця-от рiч». – «Шо за рiч?» – «Отут. Оцей шрам, подiбний на двi перехрещенi лiнii». – «Нiчо не бачу». «Тут», – сказав герой. «Де?» – «Ну от же», – сказав вiн знову, i тодi я теж сказав: «Ага, так», – хоча насправдi я нi чорта не побачив. «І моя мама боiться собак». – «То й шо?» – «Ну, от i я боюся собак, i нiчого не можу з цим удiяти». Тепер я в’iхав у ситуацiю. «Семмi Дейвiс Младший-Младший повинен iхати з нами на передньому сидiннi», – сказав я дедовi. «Та лiзьте ж, нарештi, у цю довбану машину! – крикнув дед, якому вже уривався терпець. – Сучка i еврей поiдуть ззаду, хiба там мало мiсця для них обох?» Чесно кажучи, там було мало мiсця й для одного. «Що ж робити?» – спитав герой, боячись наблизитися до машини, доки Семмi Дейвiс Младший-Младший гриз до кровi свого хвоста на задньому сидiннi.

Книга Повторюваних Снiв, 1791

Янкель Д. дiзнався про щасливу звiстку, коли приземленi якраз провадили свою недiльну службу.

«Найважливiше – пам’ятати», – звертався фермер-нарколептик Дiдль С. до громади, котра розташувалася тут-таки на подушках у його вiтальнi. (Вiрнi приземленоi синагоги мандрували вiд одного конгреганта до iншого, змiнюючи мiсце молитви щосуботи).

«Пам’ятати що?» – перепитав шкiльний учитель Цадик П., з кожним словом збиваючи довкола себе хмари жовтого крейдяного пилу.

«Це не мае значення, – провадив Дiдль, – зовсiм не мае. Головне – взагалi пам’ятати. Це просто акт пам’ятання, процес пам’ятання, визнання нашого минулого… Спогади – то малi молитви до Бога, якщо лише ми вiримо в такi речi… Десь щось про це вже сказано, здаеться, сказано… Щойно я тримав пальця на цих рядках… Присягаюся, щойно я бачив цей вислiв. Хтось бачив десь нашу Книгу Минулого? Хвилину тому я мав у руках попереднiй том… От же ж лайно яке!.. Хтось пiдкаже менi, на чому я спинився? Ну от, я вже зовсiм заплутався i збився, у своiй хатi я завсiди все зiпсую».

«Пам’ять, – пiдказала вiчна жалiбниця Шанда, однак Дiдль зненацька глибоко заснув. Вона поторсала його й прошепотiла: – Пам’ять».

«Ага, ось де ми, – продовжив вiн, ретельно перетасовуючи купу паперiв на кришцi своеi кафедри, котра насправдi була колись клiткою для курчаток. – Пам’ять. Пам’ять i вiдтворення. І сни, звiсно. Хiба наше неспання не е iнтерпретацiею наших снiв? І хiба сни не е iнтерпретацiею нашого неспання? Коло з кiл! Сни, так? Нi? Так. Так, адже це перша Субота. Перша в цьому мiсяцi. А якщо це перша Субота мiсяця, то ми повиннi внести доповнення в нашу Книгу Повторюваних Снiв. Так? Хто наважиться сказати, що я все знову зiпсував?»

«У мене був сон, цiкавiший, нiж усi решта за цi два останнiх тижнi», – сказала Лiлла Ф., спадкоемиця найпершого приземленого, котрий зрiкся Великоi Книги.

«Чудово», – промовив Дiдль, дiстаючи четвертий том Книги Повторюваних Снiв iз саморобного ковчега, котрий насправдi був дров’яною пiччю.

«Я також бачив сни, – докинув Шлойм, – i навiть кiлька».

«І менi сниться той самий сон», – пiдхопив Янкель.

«Чудово, – знову сказав Дiдль, – мине зовсiм мало часу, i ми закiнчимо цей том!»

«Але спершу, – нагадала пошепки Шанда, – ми повиннi пригадати записи останнього мiсяця».

«Але спершу, – промовив Дiдль, входячи в роль рабина, – ми повиннi пригадати записи останнього мiсяця. Треба повернутися назад, щоби рухатися вперед».

«Але швидко, – сказав Шлойм, – бо я забуду. Узагалi дивно, що я пам’ятаю все це так довго».

«Воно триватиме якраз стiльки, скiльки й повинно тривати», – вiдповiла Лiлла.

«Воно триватиме якраз стiльки, скiльки й повинно тривати», – повторив Дiдль i стер рукою порох з обкладинки важкого манускрипту в шкiрянiй оправi. Вiн розгорнув книгу ближче до кiнця i, взявши до рук срiбну указку, котра насправдi була олов’яним ножем, заходився читати речитативом, торкаючись кiнчиком леза самого серця приземлених мрiй та снiв своiх слухачiв:

4:512 – Сон про секс без болю. Чотири ночi тому менi снилося, що стрiлки годинника падають, немов дощ iз центра всесвiту; я бачила мiсяць, подiбний до зеленого ока, снила

ро дзеркала та комах i про кохання, котре нiколи не закiнчиться. Це було вiдчуття не повноти, якоi я так потребую, а вiдсутностi пустоти. І сон цей закiнчився, коли мiй муж увiйшов у мене.

4:513 – Сон про те, як ангели снять про людину. Це сталося, коли я дрiмав по обiдi, i менi наснилася драбина. По ii схiдцях увi снi вгору й вниз лазили ангели. Очi в них були заплющенi, вони важко й уривчасто дихали, а iхнi крила безсило звисали донизу. Проходячи, я наштовхнувся на одного старого ангела i сполохав його. Вiн нагадував мого дiда, котрий помер минулого року, молячись щовечора, щоби померти увi снi. «О, – сказав менi ангел, – ти ж менi щойно снився».

4:514 – Сон про полiт, настiльки ж дурний, як i сам полiт.

4:515 – Сон про вальс на забавi, злиднi й забаву.

4:516 – Сон про безтiлесних птахiв (46). Я не знаю, чи ви назвете це сном, чи спогадом, тому що це справдi сталося, але я тодi спав i бачив кiмнату, у якiй я оплакував смерть свого сина. Тi з вас, хто був там, пам’ятають, як ми сидiли мовчки i iли лише стiльки, скiльки належалося. Згадайте, як пташка тодi пробила вiкно й упала на долiвку кiмнати. Згадайте, тi, хто там був, як вона трiпала крильцями перед смертю i як залишила на долiвцi калюжку кровi, коли ii забрали геть. Але хто з вас першим помiтив вiдсутнiй образ пташки, який залишився за вiкном? Хто першим побачив тiнь пташки, котру вона зоставила тут, тiнь, що клювала до кровi пальцi, якi на неi вказували, тiнь, котра була кращим доказом iснування пташки, нiж сама пташка? Хто був тодi зi мною, коли я оплакував смерть свого сина, коли я поховав пташку власними руками?

4:517 – Сон про закоханiсть, шлюб, смерть i любов. Здавалося, що цей сон тривае годинами. Хоча вiн щодня займае лише п’ять хвилин – вiдтодi, як я приходжу з поля й поки мене не розбудять обiдати. Менi сниться перша зустрiч iз дружиною п’ятдесят рокiв тому, i все вiдбуваеться так, як тодi. Далi менi мариться наше весiлля, i я навiть помiчаю сльози гордостi на обличчi свого батька. Усе точно так, як тодi. Але потiм менi сниться моя власна смерть – багато хто каже, що ii побачити неможливо, але ви повиннi менi повiрити. Менi сниться, що я лежу на своему смертному ложi, а моя дружина каже, що любить мене, хоча думае, що я не можу ii чути. Але я все чую й чую, як вона каже, що нiчого не хотiла б змiнити у своему життi. У той момент менi здаеться, що я жив уже тисячi разiв, що все довкола знайоме аж до митi моеi смертi й що все це траплятиметься ще раз i ще раз до безконечностi: ми зустрiнемося, одружимося, народимо наших дiтей, досягнемо, чого досягли, зазнаемо поразки, у чому зазнали поразки, – повторюеться все те саме, i завжди без жодноi змiни. Я знову вiдчуваю себе внизу невпинного колеса, а коли вiдчуваю, що моi очi закривае смерть, як те й повинно бути, як те й було вже тисячi разiв, то прокидаюся.

4:518 – Сон про вiчний рух.

4:519 – Сон про низькi вiкна.

4:520 – Сон про безпеку та мир. Менi снилося, що я вийшов iз тiла чужинки. Вона дала менi життя в потаемнiй мiсцинi, далеко вiд усього, що менi довелося, пiдростаючи, бачити. Одразу ж пiсля мого народження вона, щоб зберегти пристойнiсть, передала мене моiй матерi, а моя мати сказала iй: «Дякую. Ти даруеш менi сина – дарунок життя». І через те, що я вийшов iз тiла чужинки, я не вiдчував тiла матерi, я обiймав ii без сорому, а тiльки з любов’ю. І оскiльки я не походив iз тiла моеi матерi, мое бажання повертатися додому не було бажанням повертатися до неi, i я завжди говорив iй «мамо», маючи на увазi тiльки «мамо».

4:521 – Сон про безтiлесних птахiв (47). У цьому снi, який я бачу щоночi, надворi западають сутiнки, а я кохаюся зi своею жiнкою, тобто зi своею справжньою жiнкою, з котрою я одружений от уже тридцять рокiв – ви всi знаете, як я люблю ii, я страшенно ii люблю. Масажую iй стегна, тягнуся руками вище – до талii, живота, торкаю ii груди. Моя жiнка надзвичайно красива, ви всi це знаете, i ввi снi вона така ж красива. І тодi я опускаю погляд на своi руки на ii грудях – зношенi, нечутливi чоловiчi руки, помережанi венами, слабкi й тремтливi – i в ту мить пригадую, – не знаю чому, але це трапляеться щоночi, – я пригадую двох бiлих птахiв, яких моя мати привезла менi з Варшави, коли я був iще дитиною. Ми дозволили iм лiтати по всьому будинку й сiдати, де вони лише забажають. Я пригадую, як дивився на мамину спину, коли вона готувала менi яечню, i як птахи сiдали iй на плечi, а iхнi дзьобики були так близько бiля ii вух, наче мали розповiсти iй таемницю. Мати потягнулася правою рукою до шафки, навпомацки шукаючи на верхнiй полицi якусь зi спецiй, ледь тремтячи й переживаючи, щоби iжа для мене не пригорiла.

4:522 – Сон про те, як я зустрiв себе молодим.

4:523 – Сон про тварин, усiх по парi.

4:524 – Сон, якого я нiколи не соромитимусь.

4:525 – Сон про те, що ми е своiми ж батьками. Я пiшов до Броду, не знаючи, навiщо це роблю, i поглянув на свое вiдображення у водi. Вiдвести погляду я не мiг. Що ж то був за образ, який так мене притягував? Що я так п

любив? Нараз я упiзнав його. Усе так просто. У водi я побачив обличчя свого батька, а те обличчя дивилося на вiдображення свого батька, i так далi, i так далi аж до початку часiв, до обличчя Господа-Бога, за чиею подобою всi ми створенi. І запалилися ми любов’ю одне до одного, до всiх нас, самi запалили вогонь, вiд якого страждали – наша любов була болiстю, вiд якоi тiльки любов була лiками…

Речитатив перервало гупання у дверi. Двое чоловiкiв у чорних капелюхах ввалилися до кiмнати, перш нiж хтось iз присутнiх устиг схопитися на ноги. «МИ ПРИЙШЛИ ВІД ІМЕНІ ПРАВОСТІЙНОЇ КОНГРЕГАЦІЇ!» – виголосив той, що був вищим.

«ПРАВОСТІЙНОЇ КОНГРЕГАЦІЇ!» – луною вiдгукнувся менший i кряжистiший.

«Ш-ш!» – зашикала Шанда.

«ЧИ Є СЕРЕД ВАС ЯНКЕЛЬ?» – вiдповiв на ii нагадування той, що був вищим.

«ТАК, ЧИ Є ТУТ ЯНКЕЛЬ?» – луною вторив йому менший, кряжистiший.

«Тут. Я тут, – вiдповiв Янкель, пiдiймаючись зi своеi подушки. Вiн вирiшив, що Доброчесному Рабиновi забажалося скористатися його фiнансовими послугами, як то траплялося не раз у минулому, коли богоугоднi справи обходилися ой як недешево. – Чим можу допомогти?»

«ТИ БУДЕШ БАТЬКОМ НЕМОВЛЯТІ З РІЧКИ!» – виголосив вищий.

«ТИ БУДЕШ БАТЬКОМ!» – повторив менший, кряжистiший.

«Чудово!» – промовив Дiдль, згорнувши четвертий том Книги Повторюваних Снiв i здiйнявши при цьому хмару пилу його палiтурками. – «Це просто чудово! Янкель буде батьком!»

«Мазелтов! – хором вiдгукнулися конгреганти. – Хай буде так!»

Зненацька Янкеля оповив страх смертi, сильнiший, нiж тодi, коли безболiсно упокоiлися його батьки, нiж коли на млинi забили його единого брата чи коли повмирали його дiти, сильнiший навiть вiд того страху, який дiткнув його в дитинствi, коли вiн уперше зрозумiв, що значить не жити – не перебувати в темрявi, не залишитися без вiдчуттiв – просто не iснувати, не бути.

Приземленi вiтали його, не помiчаючи, що, поки Янкеля плескали по плечах, вiн плакав. «Дякую тобi, — щоразу говорив вiн, проте не було ясно, до кого вiн це каже. – Дуже тобi дякую». Отак Янкель отримав дитя, а я – пра-пра-пра пра-пра-прадiда.

Закоханiсть, 1791—1796

Збезчещений лихвар Янкель Д. забрав дитя до себе того ж дня ввечерi. «Отак, отак, – сказав вiн, – пiдiймаемося на першу сходинку. От ми й прийшли. Це твоi дверi. А це наша дверна клямка, i ми ii вiдкриваемо. А отут ми скидаемо черевики, коли заходимо. А тут вiшаемо свiй кабат». Вiн говорив так, наче вона могла його розумiти, не пiдвищував голосу, не промовляв надто коротких i беззмiстовних слiв. «Оце молоко, яким я буду тебе годувати. Його приносить молочник Мордехай, iз яким ти одного дня познайомишся. Вiн бере молоко в корови, яка, коли ти про неi подумаеш, виявиться доволi незвичайною й неспокiйною iстотою, отож краще не думай про неi… Це моя рука торкаеться твого личка. Однi люди лiворукi, а iншi – бiльше роблять правою рукою. А от яка ти, ми ще не знаемо, адже ти поки лише сидиш i чекаеш, аби я тебе перепеленав… Це я поцiлував тебе. Так завжди бувае, коли губами притискаешся до чогось i цмокаеш – можуть бути iншi губи, чиясь щока або ще щось. То залежить… Оце мое серце. Ти торкаешся до моiх грудей своею лiвою рукою, але не тому, що ти лiворука, хоч i таке може бути, а просто тому, що я тримаю тебе бiля свого серця. Воно робить мене живим».

Вiн зробив малiй колиску з великоi сковорiдки, напхавши ii доверху старими зiжмаканими газетами, i поставив ii в розтулку печi, щоби немовлятi не заважали звуки ззовнi. Засувку печi вiн залишив вiдкритою й сидiв годинами, дивлячись на малу так, як мiг би дивитися на хлiб, що помалу пiдходить. Вiн спостерiгав, як дихання у швидкому ритмi пiдiймае й опускае iй груди, як стискаються й розтискаються кулачки, а очка перекочуються в рiзнi боки без жодноi видимоi причини. «Можливо, вона бачить сон? – дивувався тихо Янкель. – А якщо так, тодi про що може бути сон немовляти? Haпeвнe, вона снить про свое попередне життя так само, як я бачу сни про життя пiсля життя». Коли ж вiн витягував ii, щоб погодувати або просто погойдати на руках, на тiльцi малоi чудернацькими татуюваннями проступали вiдбитки газетного шрифту: «КАМПАНІЯ „ЗА ЧИСТІ РУКИ“ РОЗПОЧАЛАСЯ! МИШУ БУДЕ ПОВІШЕНО!» або «ЗВИНУВАЧЕНИЙ У ЗГВАЛТУВАННІ СОФ’ЮВКА ПРОСИТЬ УЗЯТИ ДО УВАГИ, ЩО ЙОГО ПЕНІС „ВИЙШОВ ІЗ-ПІД КОНТРОЛЮ“, ТРАГІЧНО ЗАГИБЛИЙ НА МЛИНІ АВРУМ Р. ЗОСТАВИВ ПО СОБІ ЗАГУБЛЕНОГО 48-РІЧНОГО КОТА, МАСТЬ РУДА, МОРДА КРУГЛА, ОДНАК КІТ НЕ ТОВСТИЙ, ХОРОШОЇ СТАТУРИ, МОЖЛИВО, ТРОХИ СХИЛЬНИЙ ДО ПОВНОТИ, ВІДГУКУЄТЬСЯ НА ІМ’Я „МЕТУСЕЛАХ“, НУ, ДОБРЕ – ВІН ЖИРНИЙ, ЯК СВИНЯ. ХТО ЗНАЙДЕ – МОЖЕТЕ ЛИШИТИ СОБІ». Час вiд часу вiн колисав ii, щоб вона знову заснула, i читав по нiй злiва направо, дiзнаючись про все, що повинен був знати про цей свiт. Якщо ж щось не вiдбивалося на нiй, то й для нього не мало жодного значення.

Янкель уже втратив двох дiтей: одне забрала лихоманка, а друге – механiчний млин, який, вiдтодi як його запустили, щороку забирав у громади одне життя. А ще Янкель утратив жiнку, тiльки забрала ii не смерть,

а iнший чоловiк. Одного вечора, просидiвши пiвдня в бiблiотецi, вiн застав на вiтальному килимку перед своею хатою, на самому ШАЛОМ, записку: «Я мусила зробити це заради самоi себе».

Лiлла Ф. порпалася в землi бiля маргариток. Бiцль-Бiцль за вiкном своеi кухнi намагався вiдшкрябати дочиста рибний прилавок. Шлойм В. дивився на свiт крiзь верхню колбу пiскового годинника, з яким так i не змiг розлучитися. Нiхто не обiзвався жодним словом, коли Янкель прочитав записку, i пiзнiше нiхто нiчого не сказав, начебто зникнення його дружини нiкого анiтрохи не здивувало чи всi зовсiм забули, що вiн узагалi був колись одруженим.

«Чому вона не пiдсунула цидулку пiд дверi? – дивувався Янкель. – Чому вона бодай не згорнула ii?» Записка виглядала так, як i будь-яка iнша, яку вона коли-небудь залишала для свого чоловiка. Так, нiби там писала: «Ти б не мiг полагодити дверний молоток?» або «Я незабаром повернуся, не хвилюйся». Йому здавалося невимовно дивним, що оця коротенька записка – «Я мусила зробити це заради самоi себе» – виглядае точнiсiнько так само: банально, звичайно, нiяк. Вiн мiг ненавидiти ту, яка пiшла, бо вона залишила записку на видному мiсцi, а ще мiг ненавидiти ii за очевидну простоту написаного, за неприкрашенiсть цього малого клаптика паперу, на якому не проступало найменшоi вказiвки на те, що це важливо, що це найбiльш болюча звiстка, яку я написала у своему життi, так, я швидше помру, нiж зможу написати цi слова знову. А де ж плями вiд засохлих слiз? Де кривизна почерку вiд тремтiння рук?

Але колишня дружина була його найпершим i единим коханням, а мешканцi тiеi вбогоi громади зазвичай прощали тих, кого любили, тому Янкель змусив себе зрозумiти ii або принаймнi вдати, що розумiе. Бiльше нiколи вiн не осудив ii за цю втечу до Киева, за вiд’iзд iз прибулим вусатим бюрократом, котрого прислали розслiдувати його ж, Янкеля, судову справу; той чиновник, напевне, пообiцяв iй краще майбутне, сказавши, що забере ii вiд усiх цих клопотiв кудись, де затишнiше, де не потрiбно думати, де нiхто не вимагатиме зiзнань, де судова тяганина закiнчиться. Нi, не те. Причина була в самому Янкелi. Вона хотiла бути без нього.

Наступнi тижнi вiн змагався iз собою, викидаючи з голови думки про те, як чиновник трахае його жiнку. Це могло бути на пiдлозi кухнi, серед розкиданого начиння. Або навстоячки, коли вона в самих лише панчохах. Або просто на травi перед iхнiм новим великим будинком. Вiн уявляв, як вона стогне вiд задоволення так, як вона нiколи не стогнала для нього, вiдчував тi пестощi, якi вона йому нiколи не дарувала, бо чиновник був мужчиною, а вiн, Янкель, ним не був. «Чи вона смокче його пенiс? – запитував вiн у себе. – Я знаю, що все це тiльки дурнi думки, уявнi образи, якi можуть лише завдавати болю, проте я не можу звiльнити себе вiд них. А коли вона смокче його пенiс, бо мусить так робити, що тодi робить вiн? Чи вiн забирае iй волосся з обличчя, аби краще ii бачити? Напевне, торкаеться ii грудей. А може, вiн при цьому думае ще про когось? Якщо так, то я вб’ю його за це».

Уся громада продовжувала спостерiгати за ним: Лiлла далi порпалася в землi, Бiцль-Бiцль тер прилавок, Шлойм намагався вимiряти пiском час. Тодi Янкель згорнув цидулку у формi сльози, заховав ii у своему пiджаку й зайшов досередини. «Я не знаю, що робити, – подумав вiн. – Напевне, варто вбити себе».

Вiн бiльше не мiг витримати це життя, але так само не змiг би витримати й смерть. Вiн не мiг погодитися з думкою, що його жiнка кохатиметься з iншим, але так само не погоджувався на повну вiдсутнiсть думки. А щодо цидулки, то Янкель не мiг зберiгати ii, але й не мав сили знищити. Вiн спробував ii загубити. Залишав записку бiля свiчникiв, що плакали воском, укидав помiж мацу кожноi Паски, залишав серед розкиданих паперiв на своему столi, сподiваючись, що по його поверненнi вона зникне, – даремно. Вона завжди знаходилася. Тодi Янкель спробував витрусити ii зi своеi кишенi, сидячи на лавочцi перед фонтаном iз розпростертою русалкою, однак коли вiн знову сягнув у кишеню по хустинку, цидулка все ще була там. Тодi вiн заклав нею сторiнки найбiльш ненависного йому роману в бiблiотецi, проте за кiлька днiв записка виринула мiж сторiнок однiеi захiдноi книжки, яку, крiм нього, нiхто зi всiеi громади не читав – пiсля цього й та книжка стала Янкелю назавжди огидною. Як вiн не мiг стратити свое життя, так i не мiг утратити заради свого життя ту записку. Вона й далi поверталася до нього. Вона залишалася з ним, як його частина, як його карб, його рука або нога, вона була з ним, у ньому, ним самим, його заклинанням: «Я мусила зробити це заради самоi себе».

За свое життя Янкель стiльки всього загубив: дрiбнi цидулки, ключi, ручки, окуляри, годинники й навiть сорочки та кiлька срiбних ножiв i виделок. Вiн лишився без черевика, своiх улюблених опалових запонок (рукави його молитовного балахона приземлених завжди телiпалися незастiбнутими), утратив тi три роки, якi провiв поза Трохимбродом, мiльйони iдей, якi мав намiр записати (деякi з них були всуцiл

оригiнальнi, а iншi – повнiстю беззмiстовнi), позбувся волосся, достатку, лишився без обох батькiв, обох дiтей, жiнки, щастя в грi на грошi – бiльшого, нiж мiг би перерахувати. Янкель навiть утратив свое iм’я: адже до своеi втечi з громади вiн був Сафраном, тiльки Сафраном вiд самого народження й до його першоi смертi. Здавалося б, немае нiчого такого, що б iще вiн мiг загубити. Але та злощасна цидулка не зникала так само, як не полишали його образ розпростертоi перед iншим жiнки й думка, що найкраще для його життя було б iз ним покiнчити.

До суду Янкеля (тодi ще Сафрана) усi любили. Вiн був президентом (скарбником, секретарем i единим пайовиком) Комiтету Добрих i Красних Мистецтв, а також засновником, багаторазовим головою та единим учителем Школи Високих Учень, що вiдбувала засiдання в його хатi i единим учнем якоi був вiн сам. Сiм’я вже звикла до пишних обiдiв на його честь (якщо тiльки не за його присутностi) i до того, що хтось iз багатших членiв комiтету запрошував мандрiвного художника виконати пензлем його, Янкеля, портрет. Усi портрети були на диво пiдлабузницькими. Вiн усiм подобався, усi його обожнювали, проте майже нiхто не знав. Вiн нагадував книжку, яку кожен хотiв би мати, про яку бажалося говорити, проте яку нiхто не читав, навiть рекомендуючи прочитати ii iншим.

На пораду cвoгo адвоката Ісаака М., що креслив руками в повiтрi знаки оклику з кожним складом, який вилiтав iз його вуст, Янкель визнав себе винним в усiх навiшаних на нього випадках зловживань, сподiваючись, що це якось полегшить приготовану йому кару. Урештi його позбавили лихварськоi лiцензii. А також дечого бiльшого, нiж лiцензiя. Вiн утратив свое добре iм’я, що, як кажуть, iще гiрше, нiж утратити добре здоров’я. Перехожi презирливо скалилися йому вслiд, шиплячи щось на зразок «ото негiдник, брехун, здирця, розпутник». Його б ненавидiли значно менше, якби перед тим так не любили. Але поруч iз Багатоликим Рабином i Соф’ювкою вiн був одним зi стовпiв громади – невидимою опорою, тому водночас iз його поганьбленням усi вiдчули непевнiсть, пустку.

Сафран вештався околицею вiд села до села, пробавляючись випадковими заробiтками як учитель теорii та практики гри на арфiкордi, парфумний консультант (при цьому доводилося прикидатися глухим i слiпим, аби компенсувати брак добрих рекомендацiй). Вiн навiть спробував видавати себе за народжену пiд нещасливою зорею ворожку: «Я нe буду брехати вам, кажучи, що майбутне обiцяе багато доброго…» Вiн прокидався щоранку з твердим намiром робити все правильно, стати хорошою й цiлеспрямованою особою, врештi, хоч як просто це не звучало i яким неможливо важким могло здатися, стати щасливим. Однак щодня його серце поступово опускалося з грудей до шлунка. Перед обiдом Янкелевi починало здаватися, що все йде не так або що все проти нього, i тодi його затоплювало бажання залишитися на самотi. До вечора так i траплялося: вiн залишався сам на сам зi своiм горем, зi своею безпричинною виною, сам на сам iз самотою. «Я не сумую, – говорив вiн собi. – Я не сумую». Так, наче вiрив, що одного дня переконае себе. Або обдурить. Або переконае iнших, бо единою рiччю, яка гiрша, нiж бути сумним, е усвiдомлення того, що iншi знають, як тобi сумно. «Я не сумую. Я не сумую». Його життя тодi могло стати просто неймовiрно щасливим, адже вiн почувався досконало бiлою порожньою кiмнатою. Янкель засинав, а його серце лежало бiля нiжок лiжка, немов чудернацька домашня тварина, котра не мала з ним нiчого спiльного. А щоранку вiн знову знаходив його в шафцi своеi грудноi клiтки й воно ставало трошки важчим, трошки слабшим, проте все ще продовжувало битися. А до обiду його знову змагало бажання стати кимось iншим, кимось iншим, кимось iншим i деiнде. «Я не сумую».

Через три роки блукань Янкель повернувся в громаду, – врештi, я е живим доказом, що всi, хто колись пiшов, рано чи пiзно повертаються, – жив собi тихенько, як приземлена оторочка правовiрного трохимбрiдського рукава, i носив оту страхiтливу рахiвницю на знак своеi великоi вини. Вiн став Янкелем, бо то було iм’я чиновника, з яким утекла його жiнка, i просив усiх, щоби його бiльше нiколи не кликали Сафраном (хоч i чув, як це iм’я то тут то там злiтае з вуст за його спиною). Багато колишнiх клiентiв знову потребували його послуг, i, хоча вони вiдмовилися сплачувати своi колишнi борги, незабаром вiн змiг цiлком пристойно влаштуватися на тому ж мiсцi, де й народився, – як це намагаються зробити всi вигнанцi.

Коли люди в чорних капелюхах дали йому дитину, вiн вiдчув, що також подiбний до немовляти, також мае шанс прожити без сорому, без того, щоб шкодувати за недобре прожитий шмат життя, шанс вiдчути себе невинним, просто й неможливо щасливим. Вiн дав малiй iм’я Брiд, як називали рiчку ii дивовижного народження, i почепив iй на шию тонку стрiчечку з малесенькою рахiвничкою, аби вона нiколи не почувалася чужою у своiй сiм’i.

Моя пра-пра-пра-пра-прабабуся пiдростала, нiчого, звiсно ж, не пам’ятаючи. Нiхто нiчого iй не розповiдав. Янкель придумав iсторiю про ра

ню смерть ii матерi – безболiсну кончину пiд час пологiв – i вiдповiдав на численнi запитання малоi так, щоб завдавати iй якомога менше болю. Це ж ii мама дала iй цi красивi великi вушка. Це ж успадкованим вiд матерi почуттям гумору так захоплювалися в нiй усi хлопцi довкола. Вiн розповiдав Брiд про лiтнi подорожi, у якi пускалися колись вiн i його дружина (про скалку, яка забилася в колесо ii велосипеда у Венецii, про ii портрет, який вiн намалював червоним олiвцем бiля високого фонтана в Парижi), показував малiй любовнi листи, якi вони посилали одне одному (тi, що були вiд матерi Брiд, вiн сам писав перед тим лiвою рукою), i вкладав дiвчинку спати, розповiдаючи iй рiзноманiтнi iсторii про iхне давне кохання.

«То була любов з першого погляду, Янкель?»

«Я закохався у твою маму ще до того, як побачив ii – лише почув ii запах!»

«Розкажи менi ще раз, як вона виглядала».

«Отак, як ти. Красива, з рiзними, як i в тебе, очима. Одне було блакитне, а друге – каре, у тебе такi самi. У неi були твоi мiцнi вилицi й твоя м’яка шкiра».

«А яку книжку вона найбiльше любила?»

«Книгу Буття, звiсно ж».

«Вона вiрила в Бога?»

«Про це вона б менi нiколи не сказала».

«А в неi були довгi пальцi?»

«Отакоi-от довжини».

«А ноги?»

«Аж отакi».

«Розкажи менi, як вона дмухала на твое обличчя, перш нiж поцiлувати».

«Саме так i було. Вона дмухала на моi губи, коли збиралася мене цiлувати, наче я якась дуже гаряча страва, яку вона збираеться з’iсти!»

«То вона була кумедна? Кумеднiша, нiж я?»

«Вона була найкумеднiшою людиною на свiтi. Точно такою, як оце ти».

«Вона була красивою?»

Це було неминуче: Янкель закохався у свою жiнку, котроi нiколи не бачив. Вiн прокидався вночi, щоб вiдчути вагу ii тiла, яке не лежало на лiжку поруч iз ним, до найменших деталей пам’ятав звичнi жести, яких вона нiколи не робила, сумував за вiдсутньою вагою ii вiдсутньоi руки на його надто справжнiх грудях, що робило його удiвецькi спогади ще бiльш переконливими, а його бiль – iще сильнiшим. Янкель вiдчував, що втратив ii. Вiн таки ii втратив. Уночi вiн перечитував листи, котрi вона йому нiколи не писала:

«Найдорожчий Янкелю!

Я незабаром повернуся додому, тож тобi не варто так за мною нудьгувати, хоча менi й приемно знати, як ти на мене чекаеш. Ти такий дурненький. Ти це знаеш? Ти знаеш, який ти дурненький? Може, я тебе за це й люблю, бо сама така ж дурненька.

Тут довкола прекрасно. Настiльки прекрасно, наскiльки ти й пообiцяв, що воно так буде. Люди добрi до мене, i харчуюся я також незле, про що згадую лише, бо знаю, як ти завжди хвилюешся, аби я дбала про себе. Менi ведеться добре, не турбуйся.

Тебе тут справдi бракуе. Я нудьгую за тобою майже неймовiрно. Щохвилини щодня я думаю, що тебе тут немае, – це майже вбивае мене. Утiм, уже скоро ми будемо разом, i менi вже не треба буде нудьгувати й думати, що те, що все, чого тут бракуе, це лише те, чого тут немае. Щовечора перед сном я цiлую свою подушку й уявляю, що то ти. Я знаю, що ти напевне робиш щось подiбне. Тому i я роблю це, згадуючи про тебе».

Йому майже вдавалося. Вiн повторював деталi стiльки разiв, що iх було майже неможливо вiдрiзнити вiд фактiв. Проте злощасна цидулка поверталася до нього знову й знову, i вiн був переконаний, що саме вона не дае йому осягнути таку просту й неможливу рiч, як щастя. Я мусила зробити це заради самоi себе. Коли Брiд було лише кiлька рочкiв, вона знайшла цю записку. Вона потрапила до малоi у випрану кишеньку, неначе мала власний розум, неначе цi сiм нашкрябаних слiв могли й хотiли повернути його до дiйсностi. «Я мусила зробити це заради самоi себе!» Мала або вважала цидулку страшенно важливою, або, навпаки, вирiшила, що листок нiякоi ваги не мае, тому що вона нiчого не сказала Янкелю, а поклала цидулку на свiй нiчний столик, де вiн i запримiтив ii того ж вечора, прочитавши дiвчинцi ще одного листа не вiд ii матерi, не вiд його жiнки. «Я мусила зробити це заради самоi себе».

«Я не сумую».

Ще одна лотерея, 1791

Доброчесний Рабин заплатив пiвдюжини пекаревих яець i пригорщу чорниць за оголошення, яке Шимон Т. надрукував у щотижневому листку новин: «Понад усяку мiру енергiйний i нестримний магiстрат мiста Львова постановив нашому безiменному поселенню обрати собi iм’я, яке б надалi можна було вживати на мапах i в переписах, яке б не дратувало мiсцеву украiнську та польську шляхту, яке б не було надто складним для вимови i яке слiд придумати до кiнця цього тижня».

«ГОЛОСУВАННЯ! – урочисто мовив Доброчесний Рабин. – МИ ПОВИННІ ВИРІШИТИ ЦЕ ГОЛОСУВАННЯМ. Адже ж сказав колись Превелебний Рабин: „І ЯКЩО МИ ВІРИМО, ЩО КОЖЕН ДОРОСЛИЙ, ДОБРОПОРЯДНИЙ ТА БЛАГОНАДІЙНИЙ ЧОЛОВІК-ЄВРЕЙ ПРИ ПОВНОМУ РОЗУМІ Й НЕРУХОМОМУ МАЙНІ НАРОДЖУЄТЬСЯ З ВЛАСНИМ ГОЛОСОМ, ЯКИЙ МИ МАЄМО ПОЧУТИ, ТО ЧОМУ Б НЕ ПРИСЛУХАТИСЯ ДО ВСІХ НИХ?“»

Наступного ранку перед правостiйною синагогою виставили урну для голосування, а всi визнанi достойними чоловiки вишикувалися вздовж лiнii, що дiлила свiт на еврейське та людське. Бiцль-Бiцль

Р. пропонував голосувати за «Достаткополь», фiлософ-декадент Пiнчас Т. – за назву «Капсула Часу, Повна Пилу й Струн». Доброчесний Рабин вiддав свiй голос за «ПОСЕЛЕННЯ БЛАГОЧЕСТИВИХ ПРИХОЖАН ПРАВОСТІЙНОЇ СИНАГОГИ ТА БЕЗІМЕННИХ ПРИЗЕМЛЕНИХ, З КОТРИМИ ЖОДЕН ДОБРОЧИННИЙ ЄВРЕЙ НЕ ПОВИНЕН МАТИ НІЧОГО СПІЛЬНОГО, ЯКЩО ТІЛЬКИ НЕ ОБЕРЕ ГАРЯЧУ ТОЧКУ ЗА МІСЦЕ СВОГО ЛІТНЬОГО ВІДПОЧИНКУ».

Божевiльний помiщик Соф’ювка, що мав досить вiльного часу й не мав чого робити, викликався охороняти урну впродовж усього пополудня, а ввечерi мусив завезти ii до Львова. До ранку все було вирiшено: за двадцять три кiлометри на пiвденний схiд вiд Львова i за чотири кiлометри на пiвнiч вiд мiстечка Колки, випнувшись на польсько-украiнському кордонi, як тафля на парканi, на мапах виник населений пункт Соф’ювка. Нова назва, хоч як це не сумно звучало для всiх зацiкавлених у громадi, була оголошена офiцiйною й незмiнною. Поселення мало називатися так аж до кiнця свого iснування.

Звiсно ж, у самiй Соф’ювцi нiхто свого мiстечка Соф’ювкою не називав. До появи цiеi безчесноi назви населений пункт узагалi нiхто нiяк не називав. А тепер, коли трапилася така халепа й мiстечко назвали iменем того тупоголового невiгласа, мешканцi нiяк не називали свое поселення навмисно. Деякi навiть називали його «Не-Соф’ювка» й продовжували так робити й тодi, коли мiстечко пiзнiше дiстало нову назву.

Доброчесний Рабин скликав людей для ще одного волевиявлення. «МИ НЕ МОЖЕМО ЗМІНИТИ ОФІЦІЙНУ НАЗВУ, – сказав вiн, – ПРОТЕ МИ ПОВИННІ МАТИ ЩЕ ОДНУ ДЛЯ ВЛАСНИХ ПОТРЕБ». Оскiльки нiхто, окрiм нього, не був певен, що таке цi потреби («А ранiше в нас були власнi потреби? А якою е моя потреба серед наших потреб?»), ще один тур голосування видавався просто необхiдним. Урну для бюлетенiв знову виставили бiля правостiйноi синагоги, i цього разу ii стерегли близнючки Доброчесного Рабина.

Хворий на артрит слюсар Їтцак В. голосував за «Прикордонне». Адвокат Ісаак М. – за «Громадоправ’я». Лiлла Ф., спадкоемиця найпершого приземленого, який зрiкся книги, переконала близнючок дозволити iй укинути до урни листок iз написом «Пiнчас». (Близнючки також голосували: Ханна – за «Кана», а Кана – за «Ханна».)

Того ж вечора Доброчесний Рабин перерахував бюлетенi. Становище ускладнилося, оскiльки кожна назва дiстала по одному голосу: Малий Луцьк, ПРАВОСТІЙНЕ, Нова Обiцянка, Лiнiя Помилок, Джошуа, Замок-i-Ключ… Розумiючи, що все зайшло надто далеко, Рабин вирiшив, розважаючи при цьому, як би вчинив у такiй ситуацii Бог, вибрати один iз папiрцiв навмання й найменувати мiстечко так, як буде на ньому написано.

Прочитавши цидулку, вiн кивнув, бо упiзнав знайомий почерк. «ЯНКЕЛЬ ЗНОВУ ПЕРЕМІГ, – промовив Рабин. – ЯНКЕЛЬ НАЗВАВ НАШЕ ПОСЕЛЕННЯ ТРОХИМБРОДОМ».

23 вересня 1997 р.

Дорогий Джонатан!

Я впав у краску, прочитавши твого листа, у якому ти iзвещаеш про свое поновлення в унiверi в теченii последнього года. Менi ше, между прочим, нада буде провчитися 2 роки. Шо робити дальше, я ше не придумав. Много вещей, про якi ти менi писав у липнi, лишаються для мене важними, напрiмер то, шо ти казав про поiски снiв, тоiсть коли ти бачиш класний i повний смисла сон, то потом обiзательно метаешся, шоб його знайти. Наверно, ти говорив це убедiтельно.

Я довго не рiшався про це писати, но всьо таки напишу. За якесь время у мене вже буде достаточно «зеленi», шоб насобирати на бiлет на самольот до Америки. Батя про це не знае. Вiн думае, шо я всi деньги трачу на «скачках», но я вместо них часто брожу пустими пляжами й так економлю собi валюту. Когда я шатаюся по пляжах, то думаю, який ти щасливий.

Учора Ігорчиковi стукнуло чотирнадцять. За день до того вiн зламав собi руку, перелiзая через забор, еслi ти можеш собi ето представити. Усi ми както пробували його ощасливити, а мама даже спекла слойоний торт. Ітак, у нас був невеликий сабантуй. Дед, понятно, тоже прийшов. Вiн спитав, як у тебе дела, i я сказав йому, шо ти вертаешся в унiвер у вереснi, десь уже щас. Я не розказував йому, шо на границi вкрали коробку Августини, потому шо йому було б стидно, а так вiн обрадувався новостям про тебе, бо вiн нечасто бувае щасливий. Іше вiн питав мене, чи не мог би я попросити в тебе про ше одну репродукцiю фотки Августини. Вiн сказав, шо оплатить твоi iздержки на ii копiрування. Я очень волнуюся за нього. Як я тобi вже писав в последньому листi, його здоров’я вже совсем плохое. Уже нема тоi енергii, а ше часто на нього нападае меланхолiя, i тогда вiн годинами мовчить, будто немой. Уже лучше б накричав на мене чи даже вдарив.

Батя подарив Ігорчиковi на «день варенья» новий велiк, а я знаю, шо це класний подарок, бо в батi нема денег на подарки тiпа велiкiв. «Так от, бiдолашний Мурзiлка, – сказав вiн, поклавши руку на Ігорчикове плече, – ти маеш бути щасливим у свiй день народження». У конверт я поклав тобi фото Ігоревого велiка. Напиши, як вiн тобi. Но давай чесно. Я не розозлюся, еслi i тобi вiн не понравиться.

Учора ввечерi я рiшив нi по яких злачних местах не гуляти. Вместо того бр

див пляжами. Но не лазив сам, как всегда, я взяв iз собою фото Августини. Должен признатися, шо я не раз всматрювався в ету карточку i постоянно думав про твою влюбльонность в етот об’ект. Вона класна. Тут ти подметiл правильно.

Ну, вот i мiй короткий монолог стремiтся к фiналу. Я вже делаю тебе нудним человеком. Но зараз перехожу к самой сутi своеi iсторii. Я i не надiюся, шо ти зможеш восприйняти ii другу часть. Я пока писав ii – то саме, шо кiло солi с’ел. Но твоi замечанiя були очень елементарнi. Спасiба за ясность, у чому разниця между iдiомами «обiсрати справу» i «срана рiч», i тоже само «стати в пригодi». Для мене очень важно употребляти правильнi мовнi обороти. Це тупо нада. Я вспомнив, шо ти просив мене не iсправляти ошибок, бо вони прикольно звучать, а прикол – це едiнствений способ розказати сумну iсторiю, но я iх всьо таки iсправлю. Не обiжайся на мене за ето.

Я так же вньос всi тi коректiви, про якi ти писав. Я вставив у ту часть, де я впервие тебе встретiл, всьо, шо ти казав вставить. (Ти действiтельно думаеш, шо ми з тобою на одному уровнi?) Як ти й дуже хотiв, я вибросив речення «Вiн був екстремально маленьким» i вставив на його место «Як i я, вiн був невисокий». Пiсля речення «„Аа“, – вiдповiв дед, i я поняв, шо йому все ше сниться сон» я вставив, як ти i казав, «…про нашу бабку».

З такими правками я уверений, шо друга часть моеi iсторii ну просто iдеальна. Не можу промовчати про то, шо ти опять прислав менi немного доларiв. І опять я тобi дуже вдячний. Але я, як папугай, буду повторять то же саме, шо й говорив раньше: еслi тобi не нравиться то, шо я пишу, i ти захочеш получити своi долари назад, я отошлю iх тобi сразу. Наоборот, я чуствуватиму себе гордим.

Слiдуюча часть далася менi ше з большим напряженiем. Я ii вже почтi написав. Представив, якi вещi ти можеш попросить помiняти, i сам iх помiняв. Ну, напрiмер, я бiльше не употребляю слова «хандра», бо можу собi представити, шо воно тебе нервiруе, як ти сам когда-то написав: «Не вживай слова „хандра“, воно менi капае на мiзки». Я ше понапридумував пару фiшок, якi должни тобi понравитися, – це всякi такi прикольнi й чуть сумнi вещi. Я уверений, шо ти мене здержуватимеш, еслi мене буде заносити.

Касательно твоеi писанини, яку ти менi присилав у многочиленних листах, то я должен сказати, шо прочитав ii всю. Особенно мене поразила часть про Книгу Повторюваних Снiв, а сон про то, шо ми всi е нашими батьками, даже загнав мене в меланхолiю. Ти так i хотiв, да? Ну, понятно, шо я не батя, i вопше у твоiй частi роману я нечастий гость. І когда я смотрю на свое отображенiе, то бачу там не батю, а його абсолютного антiпода.

Янкель, кажеться, позитивний герой, так же? Чьо ето ти рiшив, шо вiн наколов того пацана так много лет назад? Може, просто деньги нада були. Я сам знаю, шо таке случаеться, хотя, шоб розвести когото, то я ше нiкого, канешно, не розводив. Менi кажеться, шо це очень даже пiддержуе iсторiю, когда ти придумав другу лотерею, як назвати насельонний пункт. Я всьо думав, як би я назвав Одесу, еслi би менi дали таке право? Може, я назвав би ii «Алекс», бо я ж сам Алекс, а еслi би ше й город називався Алекс, то всi б поняли, шо я тут самий главний! Можна ше було б назвати город «Ігорчик», тогда б усi знали, шо авторiтетом е мiй братан, а вiн полностю на це заслужуе, i було б класно, еслi би люди тоже так думали. (Хотя достаточно странно, шо я своему братановi желаю того ж, шо i собi, только намного чьотче.) А може, Одесу нада було переiменувати в Трохимбрiд, тогда б i такий город реально появився, а твою книжку всi б розкупили, i ти тогда проснувся б знаменитим.

Менi так жаль заканчувати цей лист. Це ж всьо равно, шо ми з тобою вживу побазарили би. Надiюся, шо ти будеш удовлетворьон моею третьою частью, i, як всiгда, прошу твоеi милостi. Я старався писати чесно i красiво, в соответствii з твоiми iнструкцiями.

Ага, да. Є ше один момент. Семмi Дейвiса Младшого-Младшого з нашоi iсторii я викинуть не можу, хотя ти i просиш його вирiзати. Ти пишеш, шо без нього iсторiя буде более рафiнiрованою, i я знаю, шо «рафiнiрований» означае «очищений», «вiдполiрований» чи «добряче вичищений», но я скажу тобi, шо Семмi Дейвiс Младший-Младший – ето персонаж очень даже поучiтельний, вiн розогревае читательский апетiт i зажигае нас пристрастю. Лучше посмотрiм, як вiн буде еволюцiонiрувати, а потом подумаемо, шо з ним зделати.

    Зi щирим серцем
    Олександр

В сторону Луцька

Семмi Дейвiс Младший-Младший перестав гризти свiй хвiст i пробував лизнути очки героя, а вони, я вам скажу, справдi вимагали фундаментального чищення. Я пишу, шо псiна тiльки пробувала лизнути, бо герой постоянно був поза соцiумом, вiн ухилявся, скручувався в пружину на сидiннi й лише час вiд часу казав: «Перепрошую, чи не могли б ви забрати вiд мене свого пса? Будь ласка, я зовсiм не люблю собак». «Та вона ж тiльки заграе з вами, – вiдповiв я в ту мить, коли псiна скочила йому на грудь й ляпнула героя своiми заднiми лапами, – так вона дае сигнал

шо любить вас». «Ну, будь ласка, – сказав вiн знову, коли псiна сiла йому на лице, – менi вона справдi не подобаеться. Що це за iгри?! Вона розiб’е моi окуляри!»

Должен сказати, шо Семмi Дейвiс Младший-Младший – це дуже активна псiна, яка iнтенсивно соцiалiзуеться зi всiма нашими новими друзями, але такого, шо було тодi, я ше нiколи не бачив. Я поняв, що вона просто влюбилася в героя. «Ви вживаете одекалон?» – запитав я. «Що?» – «Ви вживаете одекалон?» Вiн зробив круговий маневр телом, шоб увихнуть вiд приставань Семмi Дейвiса Младшого-Младшого. «Хiба трiшки», – сказав герой, активно захищаючи долонями зад своеi голови вiд приставучоi псiни. «Вона любить одекалон. Вiн ii сексуально надихае». – «О, Іcyce!» – «От вона й пробуе занятися з вами сексом. Добрий знак. Дае понять, шо вона вас не вкусить». «Рятуйте!» – надривався герой, бо в той момент псiна вже розвернулася в позу 69. Увесь цей час дед потрохи вiдходив вiд вiдпочинку. «Вiн ii не любить», – сказав я дедовi. «Так полюбить», – вiдповiв старий i обiрвав дiалог. «Ей, Семмi Дейвiсе Младший-Младший, – гаркнув я. – Сiдеть!» І знаете шо? Вона реально сiла. Прямо на героя. У позi 69. «Семмi Дейвiсе Младший-Младший! Ану бистро на свое задне место! Злазь iз героя!» – я подумав, шо вона мене понiмае, бо псiна точно зiскочила з героя й прилипла до вiкна на другiй сторонi машини. Може, вона вже злизала з героя весь одекалон i сексуально вiн ii вже не iнтересував, а тiльки просто як друг… «Перепрошую, ви не чуете, як смердить?» – спитав герой, намагаючись позбутися влажностi на шиi. «Не-а», – моментально збрехав я. «Тут щось надзвичайно смердить. Так, начебто хтось здох у цiй машинi. Що ж це може бути?!» «Навiть не знаю», – вiдповiв я, хотя подозревав, шо це може смердiти.

Нiхто не здивувався, шо ми потеряли дорогу на половинi шляху мiж львiвським залiзничним вокзалом i виiздом на Луцьк. «Ненавиджу Львiв», – сказав дед, обертаючись до героя. «Перепрошую, що вiн сказав?» – спитав герой. «Вiн сказав, шо вже скоро», – знову вiдверто збрехав я. «Уже скоро що?» – наполягав герой. Я обернувся до деда: «Можеш на мене рипiти, але не чiпай еврея». Дед сказав: «Я буду говорити йому всьо, що захочу, бо вiн усе одно не пойме». Я повернув голову, шоб героевi було зручнiше: «Вiн сказав, шо вже скоро ми виiдемо на магiстраль до Луцька». «А звiдти? – поцiкавився герой. – Звiдти ще далеко до Луцька?» Пiсля цього питання вiн обережно повернув голову, але Семмi Дейвiс Младший-Младший так i сидiв, утупившись у вiкно. (Я вам скажу, шо то була добра сука, бо вона ж дивилася у свое вiкно, хоча в машинi чи ти сука, чи не сука, а можеш усе робити тiльки на своiй сторонi. Та й пукала вона зовсiм небагато.) «Скажи йому, шоб заткнувся, – сказав дед, – я не можу вести машину, коли хтось збираеться теревенi розводити». «Наш шофер каже, шо в Луцьку багато гарних будинкiв», – бовкнув я героевi. «Нам дали багато бабок, – нагадав я дедовi, – i тому вiн може балакати». «Менi нiхто бабок не давав», – буркнув дед. «І менi теж, – сказав я, – але комусь вони вже заплатили». «Прошу?» – «Вiн говорить, шо звiдси до Луцька двi години iзди. А там ми знайдемо жахливий готель, щоб переночувати». – «Що ви маете на увазi, коли кажете „жахливий“?» – «Шо-шo?» – «Я… кажу… що… значить… що… готель… буде… жахливий?» – «Скажи йому, хай заткнеться». – «Дед каже, шоб ви дивилися у вiкно, якщо хочете шось побачити». – «Але що ж то за такий жахливий готель?» – «Та забудьте, шо я це сказав». – «Я ненавиджу Львiв! Я ненавиджу Луцьк! Я ненавиджу еврея на задньому сидiннi машини, яку я також ненавиджу!» – «Здаеться, ви не надто впевненi в маршрутi». – «Я слiпий, менi давно вже пора на пенсiю». – «Та про що ж ви там говорите? І що це за довбаний запах?» – «Шо-шо?» – «Скажи, хай вiн заткнеться, бо я зараз викину вас на дорогу». – «Про… що… ви… кажете?» – «Або еврей закрие рот, або я зараз усiх нас покалiчу!» – «Ми говоримо, шо наш автопробiг буде трохи довшим, нiж ми думали».

Усе це тягнулося довгих п’ять годин. І знаете чому? Бо мiй дед – це спочатку дед, а вже потiм шофер. Вiн сам блудив, а потiм i сам же сердився. Я намагався трансформувати його гнiв на корисну для героя iнформацiю. «От хрен!» – казав дед. А я перекладав: «Вiн каже, шо, як ви спостерiгаете, багатьох статуй тут нема. Бо то все стояли комунiстичнi iдоли». «Хренов хрен!» – викрикував дед. «О, – вiдповiдав я, – вiн хоче, шоб ви знали, шо та, i та, i он та споруди насправдi е дуже важливими». «А чому?» – вставляв запитання герой. «Хрен!» – кричав у цю мить дед. «Вiн не пам’ятае», – переклав я.

«Ви не могли б увiмкнути кондицiонер?» – запитав герой за якийсь час. Я моментально вiдчув сильне приниження. «У цiй машинi немае кондицiонера», – буркнув я й продовжував пекти сотнями ракiв на обличчi. «А вiкна ми можемо опустити? Тут справдi душно, та ще й до того смердить, неначе щось здохло». – «Але тодi вистрибне Семмi Дейвiс Младший-Младший». – «Хто?!» – «Наша псiна, ii звати Семмi Дейвiс Малдший-Младший». – «Це такий жарт?!» – «Не-а, вона точно рвоне з м

шини». – «Нi, я мав на увазi його iм’я». «Їi iм’я», – виправив я його, демонструючи свое бездоганне знання англiйських займенникiв. «Скажи йому, хай зашнуруе собi писок», – утрутився дед. «Вiн говорить, що псiну назвали на згадку про його улюбленого спiвака Семмi Дейвiса Младшого». «Єврея», – додав герой. «Шо-шо?» – «Семмi Дейвiс Молодший був евреем». «Та ви шо, це неможливо?!» – здивувався я. «Новонаверненим. Вiн навернувся до еврейського Бога. Кумедно». Я переклав його слова дедовi. «Семмi Дейвiс Младший нiколи не був жидом! – заверещав дед. – Вiн був негром iз групи „Рет пек“!» «Але наш еврей у цьому впевнений на сто вiдсоткiв». – «Музикант i еврей?! Це якась фiгня!» – «Вiн менi видав таку iнформацiю». «Дiн Мартiн Младший! – заревiв дед, обертаючись на задне сидiння. – Іди сюда, скоро сюда, моя девочка!» «Чи можемо ми вiдчинити врештi вiкно? – нiяк не заспокоювався герой. – Я не можу бiльше витримувати цей сморiд!» Менi довелося спекти ще одного, останнього рака на мармизi: «Ну це ж тiльки Семмi Дейвiс Младший-Младший. Ця псiна починае дико пукати в машинi, бо вона ж не iсть нi транквiлiзаторiв, нi антiшокерiв, але якщо ми опустимо вiкно, то вона точно вистрибне, а нам без неi не можна, бо вона ж сука-поводир нашого шофера, а вiн же мiй дед. Ну як ви не понiмаете?!»

Усi п’ять годин нашоi iзди вiд львiвського вокзалу до Луцька герой пояснював менi, нашо вiн приiхав в Украiну. Вiн витягнув зi свого чемодана пару речей. Спочатку вiн показав менi фото. Воно було жовте, пом’яте й трималося купи тiльки завдяки скотчу. «Поглянь, – сказав герой, – це мiй дiд Сафран». Вiн тицьнув на молодого чоловiка, який, правду сказати, був дуже схожим на героя, так шо можна було подумати, шо це i е вiн сам. «Цю фотографiю вiдiбрали в часи вiйни». – «У кого вiдiбрали?» – «Нi, не в цей спосiб, вона була тодi зроблена». – «А, понiмаю». – «Цi люди, з якими вiн сфотографований, урятували його вiд нацистiв». – «Шо-шо?» – «Вони… врятували… його… вiд… на… цис… тiв». – «Це було в Трохимбродi?» – «Нi, десь поза Трохимбродом. Вiн якраз уникнув нацистського рейду на Трохимбрiд. Там усiх було винищено. Вiн утратив там своiх жiнку й дитину». – «Утратив?» – «Їх убили нацисти». – «Ну, а якшо то було не в Трохимбродi, то нашо нам iхати в той Трохимбрiд? І як нам знайти цю сiм’ю?» Вiн пояснив, шо ми не шукаемо сiм’i, а тiльки цю дiвчину з фото. Може, вона ше тут живе.

Коли вiн говорив про дiвчину, то нiжно гладив пальцем по ii лицi на фото. Вона стояла коло його дiда справа. Далi стояв чоловiк, шо, як на мене, був ii батьком, а жiнка, шо, напевне, була ii матiр’ю, стала позаду. Їi батьки нагадували руських, а вона – нi. Вона була схожа на американку. Їй було, певно, рочкiв iз п’ятнадцять. Але цiлком може бути, шо вона й старша. Їй могло бути й стiльки, по скiльки було нам iз героем, чи скiльки було тодi героевому дiдовi. Я довгенько роздивлявся дiвчину. Вона була дуже-дуже симпатична. Їi каштанове волосся вiльно спадало на плечi. В ii очах просвiчували печаль i глибокий розум.

«Я хочу побачити Трохимбрiд, – сказав герой, – побачити, який вiн, де виростав мiй дiдусь i де б я був зараз, якби не вiйна». «Ти зараз був би украiнцем». – «Саме так». – «Як-от я». – «Напевне, що так». – «Не-а, ти не був би як я, ти був би зараз фермером у цьому малопримiтному райцентрi, а я ж з Одеси, а вона, брат, дуже нагадуе Маямi». – «Так, але я хочу побачити, яким е це мiстечко тепер. Не думаю, що там зосталося бодай кiлька евреiв, але, може, ще хтось i живе. У штетлi й колись жили не лише евреi, то, можливо, хтось щось пам’ятае». – «Де жили?» – «Штетль – це громада, поселення». – «То чого ж просто не назвати його селом?» – «Я вживаю еврейське слово». – «Єврейське слово?» – «Так, це iдиш. Наприклад, iще шмук». – «Шо за шмук?» – «Якщо хтось робить щось таке, з чим ти не погоджуешся, то вiн i е шмук». – «Ну, ок, а скажи ше шось». – «Пуц». – «А це що означае?» – «То хтось такий самий, як i шмук». – «Давай ше». – «Шмендрик». – «А це шо таке?» – «Це також такий, як шмук». – «А ти не знаеш слiв, шо не як шмук?» Герой на мить задумався. «Шалом, – нарештi сказав вiн, – тiльки це три слова, i це не iдиш, а справжня гебрейська мова. Але все, що я можу ще пригадати, – то „шмук“. В ескiмоському краю е чотири сотнi слiв на позначення снiгу, а в евреiв стiльки ж, щоб сказати „шмук“». Я був шокований, до чого тут ескiмоси?!

«Отже, ми проведемо екскурсiю в штетль?» – запитав я в героя. «Так, я вважаю, що це оптимальна точка, аби розпочати нашi пошуки». – «Пошуки?!» – «Шукатимемо Августину». – «А хто така Августина?» – «Ця дiвчинка з фотографii. Вона едина, хто ще, може, живе тут». – «А, зрозумiв, ми будемо шукати Августину, шо, як ти думаеш, врятувала твого дiда вiд нацистiв?» – «Так». На хвильку зависла тиша. «Я теж хотiв би ii знайти», – витиснув я iз себе.

Я прикинув, шо це може сподобатися героевi, але сказав це не для того, шоб йому сподобатися. Я висловився щиросердно. «А далi? – спитав я. – Якщо ми ii знайдемо?» Герой задумався. «Я не знаю, що далi, я хотiв

и iй якось подякувати». – «За спасiння свого дiда?» – «Звичайно». – «Це буде офiгенно, правда?» – «Прошу?» – «Ну, коли ми ii знайдемо». – «Якщо ми ii знайдемо». – «Та знайдемо ми ii!» «Навряд чи», – сказав герой. «Так нашо ж тодi шукати?!» – знову спитав я, але вiн не встиг вiдповiсти, бо я знову запитав: «А звiдки ти знаеш, шо ii звати Августина?» «Я так думаю, хоча напевне не знаю. Отут на зворотi, бачите, е кiлька слiв, написаних рукою мого дiда, так менi здаеться. А можливо, i нi. Це на iдиш. Тут написано: „Ми з Августиною, 21 лютого 1943 року“». – «Майже неможливо розiбрати». – «Так i е». – «А звiдки ти знаеш, шо це про девочку, а не про двох iнших на цьому фото?» – «Я не знаю напевне». – «Це дивно, так? Дивно, шо вiн згадуе тiльки про неi. Ти думаеш, вiн влюбився в неi?» – «Прошу?» – «Ну, вiн же згадуе тiльки ii». – «Ну то й що?» – «Так вiн же, певно, влюбився в неi?!» – «Дивно, що ви про це подумали. Напевно, ми думаемо подiбно. (От, дякую, Джонатан!) Я також доволi багато думав про це, хоча жодних пiдстав думати так у мене не було. Йому було вiсiмнадцять, а iй, напевне, з п’ятнадцять. І вiн щойно втратив жiнку й доньку, коли нацисти прочiсували штетль». – «Трохимбрiд?» – «Так. До того ж я не знаю, чи напис стосуеться саме цiеi фотографii. Це може бути якась чернетка». – «Чернетка?» – «Ну так, непотрiбний шматок паперу, на якому пишуть будь-що». – «Ага». – «Тобто я насправдi не маю жодних пiдстав так думати. Це настiльки неправдоподiбно, що вiн мiг бути в неi закоханим. Але хiба на цiй фотокартцi немае нiчого дивного? Хiба мiж ними не проглядае жодноi близькостi, попри те що вони не дивляться одне на одного? Уся рiч у тiм, як вони намагаються не дивитися одне на одного. Тримаються на вiдстанi. Це справляе враження, хiба ж нi? А його слова на зворотi фото». – «Та-а-а». – «І те, що ми обое подумали, що вiн мiг бути в неi закоханий, це також дивно». «Та-а-а», – знову сказав я. «Якась частина мого ества прагне, аби вiн кохав ii, а iнша ненавидить саму думку про це». – «А шо це у вас за частина така, яка ненавидить, щоб вiн ii любив?» – «Ну що ж, про деякi речi краще думати, як про щось таке, чого не можна змiнити». – «Я не можу доглупати. Вiн же оженився на твоiй бабушцi – значить, шось мало помiнятися?» – «Але це зовсiм iнше. Тому, що це моя бабця». – «Але твоею бабушкою могла б бути й Августина». – «Нi, але вона могла б бути бабцею когось iншого. І, наскiльки я знаю, вона таки нею стала. Вона могла мати дiтей i вiд нього». – «Не говори так про свого дiда». – «Ну, але ж я знаю, що в нього й ранiше були дiти, то чому я не можу цього припустити!» – «А шо, як ми знайдемо твого брата?» – «Нi, не знайдемо». «А як ти взагалi дiстав цю фотку?» – спитав я, притискаючи картку до скла машини. «Моя бабуся передала ii моiй мамi два роки тому й сказала, що це сiм’я, яка врятувала дiда вiд нацистiв». – «А чого тiльки два роки тому?» – «Що ви маете на увазi?» – «Шо таке сталося, що вона рiшила вiддати фотку мамi?» – «А, тепер розумiю, про що ви. На те в неi були власнi причини». – «І шо за причини?» – «Я не знаю». – «А про помiтку на зворотi ти ii питав?» – «Нi, ми нiчого не могли ii про це розпитати». – «А чого?» – «Вона зберiгала це фото понад п’ятдесят рокiв i, якби хотiла нам щось про це сказати, то вже б давно сказала». – «Ясно». – «Я навiть не сказав iй, що iду в Украiну. Вона думае, що я все ще в Празi». – «А це нашо?» – «Їi спогади про Украiну не найкращi. Їi штетль, Колки, розташований лише за кiлька кiлометрiв вiд Трохимброду. Думаю, що ми й туди повиннi поiхати. Але вся ii родина була винищена, усi: мати, батько, сестри, дiд i бабця». – «А ii так само украiнцi врятували?» – «Нi, вона виiхала ще перед вiйною. Вона була молода й зоставила сiм’ю». Вона покинула сiм’ю. Я записав це у своему мозку. «Дивно, – сказав я, – шо нiхто не врятував ii сiм’ю». – «Нiчого дивного в цьому немае. Украiнцi на той час до евреiв ставилися дуже зле. Майже так само, як нацисти. То був зовсiм iнший свiт. На початку вiйни багато евреiв хотiли стати нацистами, щоб порятуватися вiд украiнцiв». – «Та ну, це неправда». – «Нi, це правда». – «Я не можу повiрити в те, шо ти говориш». – «Почитай книжки з iсторii». – «Про це не пишуть». – «Ну, звiсно, але так усе й було. Украiнцi завжди ставилися до евреiв жахливо. Так само, як i поляки. Послухай, я не хочу тебе образити. Тебе всi цi речi зовсiм не стосуються. Ми говоримо про подii п’ятдесятирiчноi давнини». «Я все-таки думаю, – сказав я героевi, – шо ти помиляешся». «Ну, я тодi просто не знаю, що сказати». – «Скажи, шо ти помиляешся». – «Не можу». – «Ти мусиш».

«От моi мапи», – сказав вiн, дiстаючи з портфеля якiсь листи. Вiн указав на один iз них, намочений Семмi Дейвiсом Младшим-Младшим. Я надiюсь, шо псiна зделала це язиком. «Оце Трохимбрiд, – сказав герой, – на деяких iнших мапах вiн iще називаеться Соф’ювкою. А це Луцьк. Це от Колки. Це стара мапа. Бiльшiсть населених пунктiв, за якими ми шукаемо, на нових мапах не позначено. От, – сказав вiн, передаючи менi мапу, – тепер ви маете

явлення, куди нам треба iхати. Це все, що в мене е, оцi мапи й свiтлина. Це, звiсно ж, небагато». «Можу тобi пообiцяти, шо Августину ми знайдемо», – сказав я. Я помислив, шо такий поворот трохи вгамуе героя. Мене це тоже успокоювало. «Дед», – я знову перевiв увагу на передне сидiння й пояснив дедовi все, шо почув вiд героя. Розказав йому про Августину, мапи й героеву бабушку. «Колки?» – перепитав дед. «Так, Колки», – сказав я. Я дуже точно переказав усi подробицi, а ше придумав пару вiд себе, шоб дед лучше просiк усю цю iсторiю. Я мiг собi уявити, шо вона затягне деда в глибоку меланхолiю. «Августина», – промимрив дед, перекинувши Семмi Дейвiса Младшого-Младшого на мое мiсце. Вiн дуже внiмательно вдивлявся у фото, поки я держав руль. Дед притулив фотку до самого лиця, нiби хотiв ii понюхати чи помацати очима. «Августина». «Це дама, яку ми шукаемо», – вставив я. Вiн похитав головою туди-сюди i сказав: «Ми ii знайдемо». «Та я знаю». Але не знали нi дед, нi я, сказав я.

Коли ми пiдкотили до готелю, уже стало темно. «Ти мусиш лишитися в машинi», – сказав я героевi, бо власник готелю зразу пойме, шо гiсть – американець. А батя казав, шо вони деруть з iностранцiв iз надбавкою. «Чому?» – спитав герой. Я пояснив йому чому. «Але ж як вони дiзнаються, що я американець?» «Скажи йому, хай сидить у машинi, – вставив дед, – а то вони вирахують iз нього вдвое». «Та я от намагаюся йому втовкмачити це», – вiдповiв я дедовi. «Я хотiв би вийти разом iз вами, – знову вставив своiх п’ять копiйок герой, – щоб оглянути це мiсце». «Це ше нашо?» – «Просто щоб побачити, що до чого i як воно все тут». – «А зроби це пiсля того, як ми вселимося в номери». «Нi, я хотiв би зробити це зараз», – нiяк не мiг заспокоiтися герой, i якшо чесно, то мене це вже починало дiставати. «Що за херню вiн увесь час поре?!» – вибухнув дед. «Та вiн хоче йти зi мною». – «Нафiга?!» – «Бо вiн американець». «Так менi можна увiйти туди?» – знову вставив герой. Дед обернувся до нього й сказав: «Вiн дае бабки. Якщо вiн хоче платити бiльше, хай платить бiльше». Тодi я взяв його iз собою, шоб вiн заплатив за два номери. Якшо ви хочете знати, нашо двi кiмнати, то я поясню – одна для мене й для деда, а друга – для героя. Батя говорив, шо так буде.

Як тiльки ми зайшли до готелю, я сказав героевi, шоб вiн мовчав. «Помовч трохи», – попросив я його. «Чому?» – запитав вiн. «Ну, не говори», – повторив я йому вже пошепки. «Чому?» – знову спитав вiн. «Я проiнструктую тебе пiзнiше. Тссс!» Але вiн усе допитувався, чого не може говорити i, як я зрозумiв, власник готелю його почув. «Покажiть вашi документи», – сказав вiн. «Йому треба твоi документи», – переклав я героевi. «Навiщо?» – «Дайте iх менi». – «Навiщо це?» – «Якшо ми хочемо получити комнати, вiн мае глянути твоi документи». – «Я цього не розумiю». – «А тут нема шо розумiти». «Що у вас за проблеми? – спитав мене господар готелю. – У цю пору це единий готель, де ще е вiльнi кiмнати. Чи ви збираетеся спати на вулицi?»

Нарештi я переконав героя, i вiн дав власниковi документи. Вiн ховав iх у спецiальнiй штуцi собi на поясi. Пiзнiше вiн сказав, шо ця штука називаеться «сiдалищна сумка» й шо в Америцi цi сiдалищницi вже не моднi, а взяв вiн ii тiльки тому, шо його путiвник пише, шо це треба мати, шоб документи були ближче до тiла. Я був переконаний на сто процентiв, шо господар готелю обрахував героя за спецiальним тарифом для iноземцiв. Я не просвiщав героя в цiй проблемi, бо знав, шо вiн буде допитуватися, доки з нього не здеруть у чотири рази бiльше, а не вдвiчi, або нам узагалi доведеться спати в машинi, як до того пристрастився мiй дед.

Коли ми повернулися до машини, Семмi Дейвiс Младший-Младший гриз свiй хвiст на задньому сидiннi, а дед знову дрихнув. «Дед, – сказав я, смикаючи його за руку, – ми маемо номер». Менi довелося трохи поморочитися, шоб розбудити його. Коли вiн розкрив глаза то не поняв, де вiн. «Анна?» – спитав дед. «Не-а, дед, – сказав я, – то я, Саша». Вiн зразу понiк i сховав вiд мене свое лице. «Ми маемо номер», – повторив я. «З ним усе гаразд?» – спитав герой. «Та вiн просто змучений». – «А до завтра йому стане краще?» – «Та мови нема!» Хоча, правду кажучи, дед не був схожий на себе. А може, якраз i був. Я не мiг точно сказати, яким дед був у нормальнiй формi. Помню один жарт, який менi розповiдав батя. Коли я був iше малим пацаном, то дед говорив, шо я – це комбiнацiя батi, мами, Брежнева й себе самого. Я постоянно думав, шо це прикольна iсторiя, аж до цiеi мiнути, коли в Луцьку ми спинилися перед готелем.

Я сказав героевi, шо лiпше сумок у машинi не лишати. В Украiнi в людей е така погана привичка брати чужi вещi без спросу. Я читав, шо НьюЙорк – це дуже опасне мiсто, але думаю, що в Украiнi куда опаснiше. Якшо хочете знати, хто вас береже вiд людей, якi беруть чужi вещi без спросу, то це, канешно, полiцiя. А якшо хочете знати, хто вас захищае вiд полiцii, то це якраз люди, якi беруть всьо без спросу. І дуже часто це однi й тi самi люди.

«Поiмо», – сказав дед, порпаючись десь бiля р

ля. «Ти голодний?» – спитав я в героя, який знову став сексуальним об’ектом для Семмi Дейвiса Младшого-Младшого. «Заберiть ii вiд мене!» – просив вiн. «Ти голодний?» «Будь ласка!» – повторив вiн. Я покликав псiну, а коли вона не послухалася, то ляпнув ii по мордi. Тодi вона кинулася на свою частину заднього сидiння, бо поняла, що по-дурному поводилася, i почала скавулiти. Чи було менi ii шкода? «Я просто помираю вiд голоду», – сказав герой, вiдриваючи голову вiд колiн. «Шо-шo?» – «Так, я голодний». – «Ага, значить ти голодний». – «Так». – «Супер. Наш шофер…» – «Ви можете називати його своiм дiдом, це мене не зачiпае». – «А хто тебе чiпае?» – «Не зачiпае. Я сказав „не зачiпае“». – «Шо значить „зачiпати“?» – «Ну, iритувати». – «Шо таке iритувати?» – «Дратувати, засмучувати». – «А… так… засмучувати, я розумiю». – «Тобто я хотiв сказати, що ви можете називати його своiм дiдом». Ми дуже захопилися розмовою. Коли я повернув голову до деда, то побачив, шо вiн знову нирнув в екзаменацiю фотки Августини. Мiж ним i фотокарткою чувствувалася така меланхолiя, шо мене в цьому свiтi шось бiльше за це вже не могло налякати. «Зараз будемо iсти», – сказав я. «Нормально», – вiдповiв дед, який у цю мить тримав фотку дуже близько до лиця. Псiна настойчиво скавулiла. «Я б хотiв тiльки зауважити…» – почав герой. «Шо-шо?» – «Вам варто дiзнатися…» – «Так?» – «Я… як би це сказати?..» – «Шо-шo?» – «Я…» – «Ти дуже голодний, так?» – «Я вегетарiанець». – «Я не понiмаю!»

«Я не iм м’яса». – «А чого так?» – «Просто не iм». – «Як можна не iсти м’яса?!» – «Ну, просто не iм». «Вiн м’яса не iсть», – сповiстив я дедовi. «А певно, що iсть», – вiдповiв дед. «Та будеш ти iсти м’ясо», – обернувся я до героя. «Нi, не буду!» «Ну, а чого?» – знову спитав я його. «Зрозумiйте, я просто його не iм. Нiякого м’яса». – «Що, i свинину не?» – «Нi». – «Нiякого м’яса?» – «Нi». – «А бiфштекс?» – «У жодному разi». – «А курку?» – «Нi». – «Так, може, яловичину?» – «О Боже! Нi! Нiякоi телятини!» – «А ковбасу чи сардельку?» – «Нi, ковбасу також нi». Я переказав усе це дедовi, i вiн глянув на мене тривожно. «Із ним щось не так?» – поцiкавився дед. «Шо з тобою не так?» – спитав я в героя. «Нiчого. Просто я так звик», – вiдповiв той. «А може, гамбургер?» – «Нi». – «А язик?» «Що вiн там сказав, що з ним сталося?» – встряв дед. «Сказав, шо просто так звик». – «А ковбасу вiн iсть?» – «Не-а». – «Не iсть ковбаси?!» – «Не, нi ковбаси, нi сардельок». – «Що, правда?!» – «Ну, вiн так сказав». – «Так, але ковбаса…» – «Я знаю». – «Ти справдi зовсiм не iж ковбаси?» – «Без ковбаси». «Вiн не iсть ковбаси», – знов обернувся я до деда. Дед заплющив очi й спробував скласти руки на животi, шо йому не получилося, бо мiшав руль. Я прикинув, шо дедовi стало погано, бо герой не хотiв iсти ковбаси. «Добре, тодi запитай у нього, що вiн iсть узагалi, щоб ми могли знайти пiдходящий ресторан». – «Та ти просто шмук!» – сказав я героевi. «Ви неправильно вживаете це слово». «Правильно-правильно», – вiдповiв я.

«То есть, як вiн не iсть м’яса?!» – запитала офiцiантка з таким виглядом, шо дед аж схватився за голову. «Шо з ним?» – допитувалася вона. «З ким? З тим, хто м’яса не iсть, хто за голову тримаеться чи з псiною, яка кусае собi хвоста?» – «З тим, шо не iсть м’яса». – «Вiн просто так привик». Герой спитав, шо вона хоче. «У них без м’яса нiчо нема», – проiнформiрував я героя. «І шо, вiн справдi не iсть м’яса?» – опечалилась офiцiантка. «Ага, вiн такий». – «А ковбасу?» «Нiякоi ковбаси», – сказав до офiцiантки дед, хитаючи головою справа налiво. «А може, з’iси трошки м’яска? – перепитав я героя. – Бо в них же без м’яса нiчо нема». «А в них немае картоплi або чогось подiбного?» – запитав вiн. «У вас бараболя е? – спитав я в офiцiантки. – Чи шо-небудь подiбне?» – «У нас бараболя тiльки до м’яса». Я переклав ii слова героевi. «А хiба я не можу замовити просто картоплю?» – «Шо?» «Можна нам двi або три порцii картоплi без м’яса?» – запитав я в офiцiантки. Тодi вона сказала, шо пiде й запитае в директора. «Спитай у нього, може, вiн буде iсти печiнку», – сказав дед.

Офiцiантка повернулася й оголосила: «Ну, шо я вам скажу, ми можемо йому запропонувати подвiйну порцiю картоплi, але ми подаемо ii на однiй тарiлцi з м’ясом. Директор сказав, шо тут нiяких переговорiв бути не може. Вiн мае його з’iсти». – «Подвiйна картопля – нормально?» – спитав я в героя. «О, це було б просто супер!» Дед i я заказали по свиннiй одбивнiй, а ше одну заказали для Семмi Дейвiса Младшого-Младшого. Псiна якраз узялася опять до знакомства з ногою героя.

Коли принесли iсти, герой заставив мене забрати м’ясо з його тарелки. Сказав, шо навiть не хоче до нього притрагуватися. Це вже доводило мене до белоi гарячки. Хочете знати чого? Того шо я почав понiмати, шо вiн уважае наше iдло надто поганим для себе.

Я вибрав м’ясо з його тарелки, бо знав, шо батя в такому разi наказав би менi це зделати, i я навiть нiчого йому не сказав. «Скажи йому, що завтра ми рушимо дуже рано», – вiдiзвався дед. «Рано?» – «Так ми зможемо довше шу

ати. Уночi шукати погано». «Завтра ми виiдемо дуже рано», – переклав я для героя. «Це добре», – вiдповiв вiн, вiдсмикнувши свою ногу. Я просто страшенно здивувався, коли дед заявив, що виiдемо рано. Вiн ненавидiв, якшо не мiг довго перекимарити. Вiн узагалi ненавидiв бути невиспаним. Так само вiн iше ненавидiв Луцьк, машину, героя й мене на додачу. А якшо ми виiдемо рано, то вiн усього того матиме на цiлий день бiльше. «Я хочу глянути на мапи», – сказав дед. Я попросив героя дати йому мапи для бiльш внiмательноi iнспекцii. Коли герой полiз по папери у свою сiдалищну сумку, вiн знову смикнув ногою, шо дуже уязвило Семмi Дейвiса Младшого-Младшого. Псiна начала товктися пiд столом, що на ньому аж задрожали тарелки. Одна героева бараболя викотилася на пiдлогу. Вона гепнула зi звуком «ПЛОМП» на пiдлогу, прокотилася якусь дистанцiю й завмерла. Дед i я подивилися одне на одного. Я не знав, шо робити. «Ну, торба», – сказав дед. Герой продовжував дивитися на картоплю на пiдлозi. То була дуже грязна пiдлога. І це була одна з двох картоплин героя. «Просто ужас, – сказав тихо дед i вiдiпхнув свою тарiлку, – ужас». І вiн не ошибся.

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Примiтки

1

Усi фактологiчнi данi подано за оригiналом. (Тут i далi прим. пер., якщо не зазначено iнше.)

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить