Чужа кров
Гарфанг

Любовь и волшебство #1
Мов удар блискавки, так часом приходить кохання – i не перепона йому те, що вона вже мае сiм’ю, а вiн – з тих, чие iм’я уголос не вимовляють… І падае на порiг разок намиста синього. Приходить чоловiк, бо чекае на нього жiнка. І кому дано судити, що мае право бути на цьому свiтi, а що – не мае? Вiд «вогняного змiя» народила сина Горпина. Та не солодко доведеться на цьому свiтi хлопцевi, адже вiн – чужа кров. І все – й любити, й ненавидiти умiе тiльки понад мiру…

Гарфанг

Чужа кров

Частина перша

Як добре, коли яблунi розквiтають! Аромат у них не такий сильний, як у вишень, але куди п’янкiший. Мов медом повiтря просякнуте, i хороше так дихаеться ним!

Сядеш так, озирнешся довкола – i нiби тiльки i е на свiтi цi дерева в бiло-рожевих квiтах, трава зелена й теплий вiтер, що так i заколисуе, i вiдносить думки кудись далеко…

Зелена стiна верболозу, що слугував замiсть паркана навколо маленького обiйстя, вже розпустилася достатньо, аби приховати ii вiд невсипущого ока сусiдки – баби Райки. І слава Богу! Не бачить – то i не буде знову гудiти чоловiковi, що «твоя Горпина годинами витрiщаеться на що-небудь, або гав ловить, а дiла робити не хоче…» Та ну його, те дiло! Хiба усе переробиш? З досвiтку до смеркання товчешся, свiту бiлого не бачиш, а того дiла менше не робиться… Та й допомоги нема нiякоi, все на ii руки. Чоловiк хiба в полi працюе, а так – усе бiльш у пана наймаеться на всеньке лiто, а то й зимою коли… Добре хоч доньки обидвi вже не в колисцi – однiй шiсть рокiв, другiй чотири скоро. Малеча, звичайно, але вже не так страшно хоч одних у хатi лишити – старша за меншою пригляне.

– Мамо! Оленка б’еться! – долинув крик з-поза хати.

Посидиш тут…

Побiгла, розборонила, на обох нагримала. Повтирала фартухом носи; малi поторохтiли далi, тiльки смуга за ними. Дiти… Тiльки i iхнього, поки ще не попiдростали…

Вечорiе.

Треба далi йти щось робити…

І лише коли зорi повiдкривали очi i без цiкавостi стали роздивлятися землю, Горпина знайшла час вийти i сiсти пiд хатою.

Тиша тепер…

Нiч уже, спить малеча. А чоловiка не буде аж до п’ятницi.

Чи сумно iй однiй? Та нема вдень коли сумувати, а вночi… Хiба вийде вона отак, посидить, на зорi подивиться, коли чоловiк вдома? Однiй теж непогано. Спокiйно. Нiхто не кпинить тебе, не дорiкае, нiкому догоджати не треба…

А нiч така ясна, мiсячна, що хоч до ранку сиди.

Замрiявшись, жiнка геть не рахувала часу. Та i навiщо його рахувати? Веснянi ночi короткi, скоро й сонце встане, а тодi – знову день i все спочатку. Коли ще можна вiдчути себе майже вiльною? І в дiвоцтвi рiдко коли вдавалося вивiльнятися з-пiд пильного материного ока, а коли замiж вийшла – то й мови немае. Степан на десять рокiв вiд неi старший, i серйозний чоловiк. Порядок любить, i щоб все, як у людей. І бита була не раз, за те, що «погана господиня»… Хоча чим же вона за iнших гiрша? І коровi, й поросятам дае раду, i городина родить, i дiти ситi й здоровi, хвала боговi… Та все одно – не догодиш. І що тут сказати…

Але думки ii вже вiдiрвалися вiд звичного свого кола щоденних турбот i злiтали високо – високо, аж туди, де дивилися на землю янгольськi очi – небеснi зiрки. І так хороше було на серцi, i так чомусь тужно…

Аж раптом якийсь рiзкий звук вирвав ii iз задуми: бемкнуло кiлька разiв голосно, нiби десь дзвiн ударив. Аж пiдхопилася; але якi ж дзвони уночi?

А тут ще й з боку лiсу крик долинув – та страшний такий! Чи звiриний, чи людський. А лiс недалеко – ще двi хати, та й лiс, хатина iхня на самiй околицi…

Не на жарт перелякавшись, Горпина похапцем перехрестилася й кинулася до хати.

Прошепотiла молитву перед iконою i сховалася на печi пiд рядниною, все ж сторожко прислухаючись до звукiв знадвору.

Проте бiльше нiчого дивного не вчувалося.

Заспокоiвшись, жiнка невдовзi заснула.

Ранок зустрiв ii рясною росою. Геть вимокнеш, поти притягнеш з того лiсу рядно кропиви! Проте йти треба: поросятам маленьким кропива потрiбна, щоб росли добре. А вчора так i не сходила. То ж треба йти хутко, поки дiти не прокинулися.

Узяла рядно та й пiшла собi.

Знайома галявинка, поблизу якоi зазвичай кропиву рiзала, зустрiла щасливим щебетом. Геть збожеволiло птаство вiд буйства весняного – такi пiснi виводять, що куди там тим музикам! Постояла, заслухалася… Схаменулася швидко – треба ж кропиву рiзати. Зуби стисла, взяла рукою оберемок молодоi кропиви. Нiби голками гарячими руку пронизало. Спочатку завжди боляче, поки руки не звикнуть. А потiм притерпишся – i вже нiби й не помiчаеш того болю.

Швидко старим серпом цiле рядно нарiзала. І коли стала вже те рядно за кiнцi зв’язувати, раптом почула стогiн. Насторожилася; тиша. Й коли уже вирiшила, що приверзлося, стогiн повторився знову.

Серце калатало вiд страху аж десь у горлi, але ноги вже самi обережно несли до кущiв, звiдки тi стогони долинали.

Пiдiйшла, поглянула обережно – i сама охнула – людина лежить долiлиць на землi.

Чоловiк якийсь,

як панич убраний.

Вже смiливiше розсунула гiлки i пiдiйшла ближче.

– Гей… Що з вами?

Панич враз стрепенувся i через силу повернувся до неi. Його блiде – нi кровинки в щоках – обличчя перекошене мукою.

Якусь хвилину мовчки дививсь на неi, а потiм з аж сiрих губ злетiв якийсь шепiт, проте вона не розiбрала нi слова.

– Що ви кажете?

Горпина вже забула про свiй колишнiй страх i схилилася над незнайомцем.

– Сховай мене… Нагороджу, як забажаеш, тiльки допоможи менi сховатися… Не повиннi тут мене бачити…

– Та що з вами, пане?

– Розкажу все потiм, тiльки заховай мене… Не можна менi тут бути…

– От лихо таке… Та куди ж я вас заховаю?

Каламутнi очi незнайомця на мить пояснiшали.

– До себе вiдведи… Ти ж тут живеш недалеко…

Не здивувалася Горпина – звiсно, недалеко, не стала би вона з того краю села сюди iти по кропиву.

– То пiдiймайтеся, отак, потроху…

Незнайомець знову застогнав i, опираючись на ii плече, поволi пiдвiвся. Тiльки тепер вона побачила рану у нього на грудях – страшний величезний опiк. Порвана сорочка телiпалася брудними вiд кровi клаптями.

– Ой лишенько… – зойкнула вона.

– Нiчого страшного, заживе, як на собацi… – прошипiв поранений.

– Тiльки б сховатися…

Чоловiк, опираючись на руку Горпини, поволi став вибиратися з заростей. Видно було, що кожен крок даеться йому через силу, i сили тiеi в нього майже не лишилося.

У Горпини аж сльози виступили на очi – так жаль було цього чоловiка i страшно тiеi рани…

Вона не знайшла нiчого розумнiшого, як витрусити кропиву геть i накинути рядно незнайомцевi на плечi.

Тiльки по дорозi до хати Горпинi потроху почало доходити, що вона робить. Веде додому до себе незнайомця, пораненого, який вiд когось ховаеться. Та ще б коли чоловiк був удома, то пiвбiди, а так бозна-що можуть люди подумати… Але i покинути його напризволяще вона теж не могла.

Кiлька хвилин, поки вони йшли вiд лiсу до хати, видалися iй за години; проте даремне вона так нiтилася, що аж ховала голову в плечi – нiкого з сусiдiв не видно було надворi. Навiть всюдисуща баба Райка кудись подiлася, хвала боговi…

Вже опинившись у власному подвiр’i, Горпина повела було незнайомця до хати, але тут вiн запротестував:

– Краще… куди-небудь… не в хату.

– Але тодi куди ж? – Горпина геть розгубилася.

– Ну мають же бути якiсь… Для сiна там, чи ще для чого…

– Хiба що в клуню?

– Тодi в клуню…

Коли поранений простягнувся долi, важко дихаючи, Горпина метнулася до хати i принесла в глековi холодноi води. Чоловiк жадiбно припав до глека i за мить лишив його порожнiм.

Кiлька оберемкiв старого сiна, вкритi рядном, перетворилися на непогану постiль незнайомцевi, куди вiн вiдразу ж i звалився, закривши очi.

Горпина вийшла з клунi i перевела подих. Руки все ще зрадливо тремтiли.

Але треба було робити щось далi, не лишати ж його так, а то ще помре! Якщо вiн не хоче нiкому потрапляти на очi, тодi доведеться самiй промити рану.

Повернулася з чистими ганчiрками i старою сорочкою – хай i латана, та все ж чиста.

– Пане…

Вiн вiдкрив очi i повернувся до неi.

– Дайте я промию вашу рану.

– Пусте…

– Нi, не пусте. Треба промити.

Вiн бiльше не пручався; пiдвiвся i допомiг стягнути з себе сорочку, що перетворилася на лахмiття.

Якомога обережнiше, вона витерла мокрою ганчiркою йому груди довкола рани. Тепер вона ясно бачила, що це справдi сильний опiк.

– Ви попеклися? – запитала обережно.

– Так сталося… – тiльки й була вiдповiдь.

– Я зараз вас перев’яжу.

Трохи неслухняними руками Горпина якось наложила пов’язку. Було нiяково торкатися тiла незнайомого чоловiка, до того ж таким гарним було це тiло… Шкiра бiла i нiжна, як у дитини.

– Одягнiть ось сорочку. Вона, правда, проста, але…

Горпина не договорила, перехопивши його погляд. Чому вiн дивиться на неi так дивно?

Мовчки дозволив одягнути себе в запропоновану одежину i знову опустився на свою постiль.

– Ви, може, iсти хочете?

Незнайомець лише заперечно похитав головою.

– Менi вiдпочити потрiбно…

– Звичайно, спiть собi. Коли чогось треба, я надворi.

Чоловiк раптом посмiхнувся.

Горпина на якусь мить зупинилася, задивившись на нього. І як вона вiдразу не помiтила, який вiн гарний? Вродливе обличчя i очi – на пiв того обличчя. Кучерi чорнi на високий бiлий лоб падають. І дивиться так…

– Дякую.

Вона нiби прокинулася.

Ховаючи очi, зiбрала бiгом свое шмаття – й сорочку його прихопила – i чкурнула геть.

Цiлий день, метаючись по подвiр’ю, нiяк заспокоiтись не могла. Купу роботи переробила – ще й прати до ставка пiшла.

Вона ранiше нiколи не бачила такоi матерii, з якоi була ця сорочка зроблена – тонка й мiцна, вона нiби аж переливалася. Шкода, що порвана – мабуть, купу грошей коштуе… Хто ж цей дивний чоловiк? Тiльки пан якийсь. Руки в нього панськi – вона помiтила – пальцi, як у дiвчини, i долонi гладенькi, без мозолiв. Вона сама нiколи не могла такими руками похвалитися. Тодi звiдки ж вiн прийшов? І чого мусить вiд когось ховатися?

Цiкавiсть уперемiж з неясним страхом не давали iй спокою; двiчi вона обережно зазирала до клунi, але вiн спав. Лишила ще води i хлiба, й вийшла тихенько.

А коли звечорiло, страхи почали зростати. А якщо чоловiк раптом додому повернеться? Бувало ж таке. Прийде перевiрити, як тут його господарство. І що вона йому скаже? Як пояснить?

Їi неймовiрно тягнуло пiти провiдати свого врятованого, але вона з усiх сил себе стримувала. І лише коли геть споночiло, взяла миску кашi i прихопила каганця з собою.

Обережно вiдкрила дверi – тихо й темно, тiльки мишi шкребуться десь.

– Пане!

Вiдповiдi не було. Слабке свiтло каганця освiтило порожню постiль у кутку.

Нiкого.

Здивована i налякана, вона кинулася до дверей, i ледве не збила з нiг свого пiдопiчного.

– Ой!

Чоловiк упiймав каганця, який вже летiв додолу.

– Злякав тебе?

– Я… Я поiсти принесла вам, – ледве видихнула Горпина.

– Досить звертатися до мене, як до пана. Я не пан.

– Тодi як вас називати?

– По iменi. Я – Беат.

– Як-як?

– Беат.

– Ой, iм’я таке, що й не вимовлю…

– Тодi називай мене так, як тобi зручно, – посмiхнувся вiн.

Горпина поглянула недовiрливо.

– А хiба так можна?

– Тобi – можна.

І знову всмiхаеться. Якого кольору у нього очi?

– Тодi, може, Богданом? – запитала, нiяковiючи.

Чоловiк скривився.

– Вигадай щось iнше.

– А Гнатом? Трохи схоже…

– Гнатом – вже краще.

Вiн стояв навпроти неi, i вона ледве дiставала йому до плеча. Високий. Тiльки сорочка ця латана на ньому кумедно дивиться. І рукава короткi.

Чоловiк мовчки повернувся на свою купу сiна i махнув рукою Горпинi, пропонуючи сiсти поряд.

– Може, помiняти вам пов’язку?

– Їi взагалi можна зняти. Я почуваюся набагато лiпше.

Як не дивно, вiн i справдi мав набагато кращий вигляд, нiж вранцi.

Сам стягнув сорочку i кинув поряд.

Вiн сидiв, не поворухнувшись, поки вона розплутувала вузол, а потiм обережно знiмала пов’язку. І тут же iй забракло повiтря – на мiсцi, де ще вранцi був страшний опiк, тепер лишилася тiльки червона пляма!

Проте Гната це зовсiм не здивувало.

– На менi все заживае дуже швидко, я ж казав, – весело мовив вiн.

– І як же звуть мою рятiвницю?

– Горпина…

– Дякую тобi за допомогу, Горпинко, – м’яко сказав вiн раптом.

– Та що ви… Я ж нiчого такого не зробила…

– Я думаю iнакше.

Вiн поглянув на неi пильно.

– Тобi, мабуть, цiкаво, хто я в бiса такий i як мене сюди занесло, так?

Вона лише кивнула.

– На жаль, я можу розповiсти не так багато. Менi нiчого додати до свого iменi. І я здалеку, дуже здалеку. Я повертався додому, коли випадково натрапив на… на ворога. Убити вiн мене не мiг, а от вiдiбрати сили – у нього вийшло. Я вiдбився, але вже не мiг утекти… А сонце менi ще додало б… Але потiм з’явилася ти i мене врятувала. Тепер менi потрiбно ще день чи два, щоб вiдновити сили, i бiльше я не буду обтяжувати тебе своею присутнiстю… Не проженеш?

– Та що ви… Живiть, скiльки треба. От тiльки що клуня…

– Чудова клуня. А мишей я не боюся.

Вiн раптом взяв ii за руку, обережно провiв пальцями по долонi i… поцiлував. Вiд несподiванки бiдна Горпина зайнялася маковим цвiтом – iй поцiлували руку, мов якiйсь панi!

– Та що ви…

Вихопила свою руку i не знала, куди подiти очi.

– Я вже буду йти…

– І не складеш менi компанiю?

– Ви так говорите… Такi слова… Я не…

– Я хотiв запитати, чи можеш ти ще трiшки посидiти тут, чи тобi конче потрiбно бiгти до темноi хати, де сплять двi маленькi дiвчинки.

Вона не знайшла що вiдповiсти. Їй справдi не хотiлося йти. Але й залишатися бiля нього…

Тим часом Гнат, нiби й не чекаючи вiдповiдi, раптом поклав iй голову на колiна. Спокiйно i впевнено, нiби робив це ранiше вже тисячу разiв.

Горпина геть розгубилася. Вивiльнитися й тiкати? Але…

– Чому ти тремтиш? – тихо запитав вiн, лукаво позираючи на неi знизу вгору.

– Невже боiшся мене? Сама врятувала, а тепер боiшся…

– Не боюся… Але…

Горпина нарештi зiбралася з духом.

– Але я замiжня…

Гнат навiть не поворухнувся.

– Якщо ти вважатимеш, що я поводжуся непристойно, просто скажи менi про це, гаразд?

– Гаразд… – видушила з себе Горпина.

Але бiльш нiчого не змогла сказати. Натомiсть не втрималася – i обережно доторкнулася його волосся.

Вiн подивися iй в очi – i так вабив нестримно той погляд, що вона геть розгубилася. Отак сидiли i дивилися одне на одного, точнiше, вона сидiла, а його голова так i лежала у неi на колiнах.

– Поцiлуй мене, – раптом попросив вiн.

– Що?…

– Поцiлуй мене.

І очi закрив.

От зараз би пiдхопитися, сказати йому… Але чому вона вже нахиляеться до нього? Так манять цi червонi губи… От тiльки доторкнутися – й тiкати, запертися в хатi i сидiти там…

Ледь – ледь доторкнулася й зупинилася.

Вiн вiдкрив очi. Самi очi смiються.

– Дурненька…

Обережно ковзнув губами по ii губах, мов би розбираючи смак, нiжно i легко. А потiм раптом припав – палко, аж гаряча хвиля прокотилася по всьому тiлу… І знову вiдпустив. І знову

Не зчулася, як уже млiла в його обiймах, а вiн неквапливо гладив долонями ii обличчя, цiлував закритi очi – i знову повертався до губ…

– Якi в тебе губи солодкi… – прошепотiв у саме вухо.

А тонкi пальцi вже знiмали з голови очiпок.

Важка коса упала на плечi.

Обiймаючи ii однiею рукою, iншою швидко розплiв косу. Волосся розсипалося рудою хвилею.

– Яка ти гарна… Як русалка. Ти колись бачила русалок?

Вона лише похитала головою, не наважуючись вiдкрити очей. А раптом це сон, i вiн зараз розвiеться, ледве вона вiдкрие очi? Такий грiховний i солодкий сон… Степан нiколи не цiлував ii так.

Гнат тим часом гладив ii волосся i обережно розплутував заплутанi прядки. Вона боялася навiть дихнути.

– Горпинко… Ти все ще боiшся? Я не скривджу тебе.

– Але це грiх… – нарештi змогла вимовити вона.

– Що – грiх?

– Те, що ми робимо…

– Точнiше, те, що я роблю, – знову посмiхнувся вiн.

– А ти нiчого грiховного не робиш. Просто хочеш втекти вiд мене. Хоча якраз це – грiх, тому що насправдi ти йти не бажаеш, але силуеш себе. Навiщо? Хiба ти не хочеш просто лишитися зi мною i нi про що не думати? Грiх – тiльки те, що ти сама вважаеш грiхом. І любити – це не грiх. Хiба тобi не хочеться крихту ласки?

Вона не змогла заперечити. Тим паче тепер, коли його губи ковзають легкими доторками по ii шиi, а пальцi вже розв’язують комiр сорочки…

Вона бiльше не пручалася – нi коли вiн обережно знiмав з неi одяг, нi коли поклав на свою постiль. Це було сном – тому що те, що вiдбуваеться, надто чудово, щоб бути правдою… Вiн не поспiшав – вiн пестив ii тiло, покривав його цiлунками. Вона млiла i танула й тiльки звивалася пiд його руками, боячись зайвий раз дихнути… І коли вiн нарештi взяв ii, вона вже не знала, на якому вона свiтi…

А коли все закiнчилося, то лише для того, аби початися знову. Тiльки тепер вона вже нi про що не думала – i сама пестила його, спочатку несмiливо, а потiм все розкутiше. Вiн був чудовий… Вiдповiдав на кожен ii доторк, тремтiв вiд ii рук i стогнав вiд блаженства так само, як i вона… Його кучерi нiжною хвилею лоскотали ii шкiру, а вiд долонь його iшов струмiнь тепла… Нiчого подiбного вона не переживала нiколи. Вони цiлували i пестили одне одного знову i знову, майже не зупиняючись, то зливалися в одне, то роз’еднувалися, аби знову з’еднатися…

А коли нарештi зупинилися, то в обох уже не було сил.

Вона лежала у нього на грудях.

– Дивна ти… – раптом тихо сказав вiн.

– Чому дивна?

– Вiддаешся не тiльки тiлом, а i всiею душею…

– А це неправильно?

– Це чудово… У мене ще не було такоi.

Щось схоже на ревнощi пройняло ii серце.

– А багато у тебе було жiнок?

– Вони не такi, як ти…

Знадвору долинув рев корови.

– Мабуть, уже пiзно… Менi треба йти.

– Не пiзно, рано… Ще не йди.

– Не можу… Їсти дiтям треба зварити.

Вiн нарештi вiдпустив ii.

Похапцем вдяглася, пiдхопила свiй очiпок – i до дверей.

Слiпуче сонце вдарило в очi. Дiйсно, рано… Корова i свинi мало не розвалюють повiтку, а голоднi дiти граються перед хатою.

Що це було?

Що це було з нею…

Поки поралася, поки iсти готувала i робила свою щоденну роботу, думки нiяк не полишали минулоi ночi. Як це могло статися? Вона завжди була порядною жiнкою, i за все життя знала лише одного чоловiка – Степана. Навiть в дiвоцтвi нi з ким iншим не цiлувалася… То як вона могла зважитися на зраду? Що було такого в незнайомцевi, що змусило ii про все забути, геть втратити голову? І чому, як вона себе не картае, а все одно згадуе знову i знову все, що цiеi шаленоi ночi вiдбувалося, i солодко озиваеться все тiло на тi думки грiховнi?

Давно вже пора було б вiднести Гнатовi iсти, але вона нiяк не могла зважитися зайти туди, де кожна пилинка була свiдком ii зради…

Лише десь по обiдi зважилася – все-таки, не сидiти ж йому голодному!

Але клуня зустрiла ii тишею. Постiль порожня. Нема нiкого.

І руки опустилися. Сама незчулася, як сльози навернулися на очi.

Дурна! Радiти треба. Ну, переночував та й пiшов собi, нема потреби нi про що бiльше турбуватися, та й зустрiчатися з ним поглядом бiльше не доведеться…

То чому ж вона плаче? І чому так тяжко на серцi? Нiби ii просто обдурили й покинули…

Ще двiчi верталася – а раптом вiн десь просто виходив?

Нема.

Пiшла спати…

Тепер, як нiколи, хотiлося, аби нарештi повернувся Степан. Вона ще не знала, як тепер дивитиметься йому в очi, але… Краще вважати, що все, що сталося, було сном, i не бiльше. То все iй лише примарилося. Та i не могла вона так вчинити – слiпо спокусi пiддатися! Так, то все сон… Тiльки сорочка червонiе, мов квiт маковий. Так i не залатала. Та вже й нема для кого.

Його сорочка. Схопила ту сорочку, до лиця притулила. Сльози витерла – i в пiч ii. Нехай димом зiйде мана! Нехай…

І вiдразу ж пожалiла – а раптом повернеться? Раптом… Як же хочеться ще раз пiти й остаточно пересвiдчитися, що Гнат дiйсно зник… Нi, не пiде. Вiзьме себе в руки i нiкуди не пiде. Пiшов вiн, втiк. А коли й не пiшов, то нема чого йти до ньог

уночi. Нема чого… А раптом вiн чекае?

Нi, не можна. Не можна.

Лягла спати.

Тiльки який там сон! І очi мокрi. І так нестерпно хочеться iще хоч разочок вiдчути на собi доторк гарячих губ… Святi заступники й сохранники, заступiть i сохранiть вiд спокуси!

Почала молитися.

А пам’ять не вiдпускае, малюе живi спогади i крае серце…

– Горпинко!

Ледь iз печi не впала. Злякалася до нiмоти, очi широко вiдкрила – стоiть бiля вiкна постать знайома, рукою кличе ii.

Повернувся!

Прийшов!

Невже хату не закривала?

Мабуть, що нi, коли вiн тут.

Прийшов…

– Горпинко, ти вже спиш? – тихо.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить