Стрiляй, як дiвчисько
Мерi Дженнiнгз Гегар

Вiйськова драма, заснована на мемуарах майора вiйськово-повiтряних сил США Мерi Дженнiнгз Гегар, яка вiдпрацювала три вiдрядження в зонi бойових дiй в Афганiстанi. Вона була пiлотом пошуково-рятувального вертольота й пiд обстрiлами Талiбану вивозила з поля бою поранених солдатiв. Навiть коли рятувальний вертолiт збили противники, Мерi не втратила рiвноваги й мужностi, а натомiсть продовжила рятiвну операцiю i змогла вивести три групи вiйськових з оточення… Тендiтнiй жiнцi вдалося врятувати бiльше 100 життiв… Захоплива iсторiя, сповнена мужностi, вiдданостi й доброго гумору.

Мерi Дженнiнгз Гегар

Стрiляй, як дiвчисько

Вiйськова драма вiд майора ВПС, льотчицi, удостоеноi звання героя вiйни та нагородженоi медаллю за вiдвагу «Пурпурове серце»

Моiй спорiдненiй душi, коханню мого життя – Брендоновi.

У кожного з нас були своi поразки й трiумфи, вони зробили нас тими, ким ми е сьогоднi. Інакше я не стала б такою.

Я дуже щаслива, що знайшла тебе, i вже не можу дочекатися й побачити, як наша iсторiя розвиватиметься далi. Дякую, що повбивав усiх павукiв, але й далi вдавав, нiби я насправдi хоробра.

Ти – значно бiльше, нiж я заслуговую

Джудовi й Денiеловi…

Моя любов до вас така велика, як небо. Я люблю кожну вашу клiтиночку, кожну найменшу кiсточку.

Мама любить вас так, як Мiсяць Землю

Вiд автора

Докладно розповiдати про деякi описанi в цiй книжцi подii було неймовiрно тяжко. Багато з них досить складно переповiсти навiть близькому друговi, я вже не кажу – написати, щоб це могли прочитати всi. Я виношу все на люди, щоб свiт побачив правду, – i це мене жахае. Але багато хто взагалi не знае, що роблять рятувальники Повiтряних сил; люди навiть не знають, що в Повiтряних силах е вертольоти. Багато хто не знае про ту неймовiрну роль, яку вiдiграють Повiтрянi сили Нацiональноi гвардii. Однi вважають, що жiнки не беруть участi в бойових завданнях. Іншi – що, коли починають дзижчати кулi, жiнки завмирають вiд страху. Я знаю другий бiк цiеi ситуацii i хочу, щоб ви його теж знали.

Проте е певнi побоювання, пов’язанi з небезпекою озвучення реальних iмен людей, що досi служать там. Є iсторii, що показують декого з них не в найкращому свiтлi. З цих причин деякi iмена змiнено. У жоднiй з iсторiй не перебрано мiри, i Мiнiстерство оборони вiдредагувало кiлька ключових iмен i слiв (у книжцi вони зафарбованi чорним). Усе описано тут точнiсiнько так, як я пам’ятаю. Я дала перечитати бiльшiсть iсторiй тим, хто був тодi зi мною, але люди зазвичай по-рiзному пам’ятають певнi деталi. Були й героiчнi вчинки, i сумнiвнi рiшення, однак ми зробили все можливе тодi, коли через туман вiйни до нас доходило обмаль iнформацii. Коли не думати, як варто було вчинити, написане далi – моя найлiпша спроба розповiсти нашу iсторiю через власну призму, такою, якою ii бачила я i пiдтвердили моi товаришi по зброi.

Іди пiлiгримом i шукай небезпеки, якнайдалi вiд комфорту i добре освiтлених вулиць життя.

Вистав кожну душу проти невiдомого i шукай заохочення у комфортi хоробрих.

Вiдчувай холод, голод, спеку i спрагу i виживи, щоб зустрiтися з iншим випробуванням i побачити новий свiтанок. Тiльки тодi настане мир у тобi І ти зможеш зрозумiти й сказати: «Я дивлюся з самiсiнькоi вершини гори, задоволений, усе розумiю, i справдi згоден, що прожив повне життя, таке, яке сам собi вибрав».

    Джеймс Елрой Флеккер (з поеми «Хассан»)

Пролог

Я визирнула у вiкно на темнi тiнi акул, що рухалися просто пiд поверхнею моря. Труснула головою i зусиллям волi зосередилася на своему термiновому завданнi – перевiрити спорядження, запам’ятати, де на дверях перемикач аварiйного спуску, повторити рухи, якими вiдстiбають паски та сигнальний лiнь, перевiрити, щоб крихiтний балон iз киснем на жилетi був заряджений. Якщо нас раптом потягне на дно, у балонi вистачить повiтря секунд на тридцять. Я добре знала, чого сподiватися в разi аварiйного приводнення, бо пройшла курс тренування на тренажерi, на якому вiдпрацьовують методи покидання кабiни лiтака, що впав у воду: вас пристiбають у макетi труського вертольота, потiм вiн падае в басейн i перевертаеться. Але тут, посеред океану, поруч не було iнструкторiв, що могли б допомогти. І на тренуваннi не було акул.

Мое лiто було повне захопливих мiсiй: погасити пожежу в Калiфорнii, вивезти марихуану з величезних заповiдникiв на заходi краiни, надати допомогу пiсля урагану в Техасi. Але врочистим фiналом того виснажливого лiта мала стати мiсiя, яка менi подобалася найменше, – довгострокова рятувальна операцiя на водi. На вантажному шляху посеред Тихого океану постраждав рибалка, тож мене й мою команду послали забрати його й перевезти в безпечне мiсце.

Я чiтко пам’ятаю, як багато рокiв тому, у першому вiдрядженнi в складi Повiтряних сил, переглядала в кiнотеатрi «Ідеальний шторм» – тодiшню кiноновинку. Коли команда на рятувальному вертольотi зрозумiла, що не зможе заправитися вiд лiтака-заправника

й дiстатися сушi, я зiщулилась i ледь дивилася на екран. Коли вони впали в океан, я подумала: «Ох… Я дуже хочу бути пiлотом, але нiзащо не потраплю в таку ситуацiю. Треба бути геть скаженим, щоб полетiти вертольотом на середину океану!»

Однак минуло вiсiм рокiв, i ось вона я. Лечу таким же вертольотом, як бачила в тому фiльмi. Лечу над океаном, не маю можливостi дозаправитись i шукаю вiльного вiд акул мiсця, щоб посадити вертолiт на воду. Отака доля.

У першi днi жовтня 2008 року ми прибули на позицiю в Сан-Дiего – iншими словами, на майданчик, з якого мав початися наш полiт на корабель тривалiстю щонайменше десять годин. Тож треба було чотири рази дозаправитися в повiтрi вiд С-130, щоб добратися туди й назад. Це мав бути найдовший полiт за всю мою кар’еру, i я знала, що нерви (i сечовий мiхур) у мене напружаться до краю. То була перша мiсiя, коли я мала летiти аж на середину океану, хоч мене, правду кажучи, взагалi дратували польоти над водою. Але це була моя робота, тож я зусиллям волi зосередилася на пiдготовцi.

Ми вилетiли iз Сан-Дiего вранцi, проте на зворотну дорогу пiдготували окуляри нiчного бачення. Напередоднi ввечерi ми спланували мiсiю i знали, що вчетверте дiстанемося танкера, коли надворi буде вже нiч. Ми прихопили iз собою сандвiчi й воду, але я сумнiвалася, що в тiй ситуацii взагалi зможу iсти. До того ж я знала, що менi треба майже зневоднити себе, щоб не вдаватися до вигадливого танцю зi спробами помочитися в гелiкоптерi. Хлопцям просто слiд мати напохватi порожню пляшку, моя ж iсторiя дещо складнiша.

Крiзь хмари ми летiли на висотi кiлька сотень метрiв над рiвнем моря, але прогнози впевнено обiцяли, що далi небо розчиститься, – це були хорошi новини. Чисте небо означало б, що ми точно зможемо пiднятися на потрiбну висоту й дозаправитися вiд С-130, який супроводжуватиме нас.

Коли ми «намочили ноги», тобто вилетiли за лiнiю берега у вiдкритий океан i помахали сушi рукою, то пройшлися вiдповiдними контрольними списками. Вони тiльки посилили мою тривогу.

З якоiсь причини приводнення в стилi «Ідеального шторму» передбачало те, чого я найбiльше боялася з усього, що ми могли робити як виконавцi пошуково-рятувальних дiй у бойових умовах, i я мала щоразу переборювати цей страх, коли «мочила ноги». Це могло бути тренування над озером чи реальна рятувальна операцiя на водi, але я завжди мала глибоко вдихати, коли звiряла все з контрольним списком операцiй. Я знала, що не лише менi лячно, однак решта команди бiльше нервувалася через чотири дозаправляння в повiтрi.

Правду кажучи, дозаправляння в повiтрi – мое улюблене завдання, хоч i добряча шарпанина нервiв. Мета така: треба дотягтися кiнчиком заправноi штанги до горловини шланга на С-130. Штанга – це металева трубка, яка виходить праворуч iз нижньоi частини повiтряного судна, приблизно на вiдстанi два з половиною метри вiд диска тягового гвинта. Горловина шланга, подiбна до брандспойта, яким користуються пожежники, мае металевi кiльця завширшки близько сорока п’яти сантиметрiв i схожi на парашути стабiлiзатори.

Тренуючись дозаправлятися, ми працюемо за тим самим сценарiем. Спочатку налагоджуемо радiозв’язок iз С-130 i тримаемо стабiльний курс. Вони йдуть на зближення – зменшують швидкiсть i летять попереду вище вiд нас. Ми реагуемо – збiльшуемо оберти, набираемо швидкiсть i висоту. Зазвичай це досить легко, бо в нас порожнiй бак, а отже, менша вага вертольота. Коли ми тренувалися це робити з повним баком, було дещо складнiше. Тренуватися «на одному моторi» (тобто з обмеженими потужностями – так, нiби один двигун перестав працювати) теж весело. С-130 мае летiти нижче, а не вище вiд лiтака, тодi як вам треба знизити висоту i влучити заправною штангою просто в горловину шланга. Є тiльки одна спроба: у реальнiй ситуацii на другу просто не вистачить технiчних ресурсiв. Тобто все треба робити з першого разу, ще й так, щоб не осоромитися. Того дня, коли ми летiли на корабель, перше дозаправлення вiдбулося приблизно через три години польоту. Ще через три години я вдруге зiстикувалась iз С-130. Дозаправлення вертольота може виснажувати i фiзично, i морально, тож зазвичай пiлоти роблять це по черзi. Коли я сiла за кермо, Фiнн, другий пiлот, зв’язався iз заправником по радiо i бортмеханiк (або БМ) вигукнув, що бачить С-130 попереду вище вiд нас.

– Набирайте висоту, – сказав вiн.

Я обережно штовхнула ручку «крок-газ», збiльшуючи потужнiсть, i трохи опустила нiс вертольота, щоб пiдтримати швидкiсть. Звично глибоко вдихнула i поворушила всiма пальцями, аби вони не були такими напруженими. Я не раз помiчала: найгiрший учинок у точному маневрi на кшталт такого, як роблю я, – це надто мiцно тримати штурвал.

Набираючи висоту, я кожнi кiлька секунд озиралася через плече, аж поки побачила С-130.

– Так, вiн пiдлiтае справа, – вигукнув БМ, який вiдстежував наближення заправника в десятих частках кiлометра. – П’ятсот метрiв… чотириста… триста… двiстi… Ти маеш його бачити.

Я глянула через теплицю – так ми називали вiконечко зверху.

– Бачу. Пiдiймаюся вище й повертаю правiше, – озвалася я.

Моi очi нiби приклеiлися до заправника.

Я зайняла позицiю злiва позаду лiтака, i вони випустили шланг. Ми пробiгли контрольним списком дозаправляння, i я зманеврувала на позицiю просто за горловиною. Тепер ми летимо в щiльному строю, дуже близько до iншого лiтака, так близько, що iнколи подаемо сигнали лiхтариками чи просто рукою через iлюмiнатори. Але члени команди, якi перебувають у хвостовiй частинi лiтака, так званi хвостовики, зазвичай на цьому етапi маневру поводяться дуже тихо.

Я закрiпила положення, орiентуючись на шланг, i ще раз глибоко вдихнула; iнтерком був увiмкнений, i я тихо пiдспiвувала, як завжди перед ривком. Поступово збiльшила потужнiсть, трохи пiдняла нiс, i влучила точно посерединi горловини, досить сильно, щоб штанга не випала; потiм продовжила рух угору й лiворуч, поки не опинилася на заправнiй позицii i в наш бак не потекло пальне.

– Хай тобi грець, Ем-Джей! Я з жодним пiлотом не захочу бiльше заправлятися, – сказав стрiлець.

Я вдячно усмiхнулася. Коли заправляння завершуеться, усi вiдчувають полегшення: тепер пального вистачить iще на три години, отож можна трохи розслабитися. Для членiв команди, що сидять у хвостi, дозаправляння – нервова процедура: вони не можуть контролювати, що вiдбуваеться з повiтряним судном спереду, а його iнодi трусить, коли ми намагаемося потрапити в потрiбну точку не бiльш нiж за десять метрiв вiд нас на швидкостi близько двохсот кiлометрiв за годину. Деякi пiлоти силкуються зробити все хутчiш i в останню мить роблять рiзкi корекцiйнi рухи чи придiляють корекцii занадто багато уваги. Тихе пiдспiвування завжди допомагае менi вiдпружуватись i не вимагати вiд себе чогось бiльшого. І це завжди працюе, мов на помах чарiвноi палички. Кожного разу, коли ми летимо на рятувальну мiсiю через океан, менi голова репаеться, щойно шуканий корабель нарештi матерiалiзуеться з безмежного синього океанського простору. Менi аж дух перехоплюе. Не видно нiчого, крiм темного неба, а потiм зненацька виринае наша цiль. У певному розумiннi це завжди здаеться менi просто удачею.

С-130, вiд якого ми заправлялися, був неподалiк i кружляв над головою. Вони вже скинули парашутистiв-рятувальникiв – iнакше кажучи, ПРiв, що мали спуститися з парашутами на корабель i допомогти потерпiлим. Ми прибули якраз тодi, коли вертолiт-побратим забрав потерпiлого i двох ПРiв. Вони закiнчили, а ми знизилися, пiдняли з корабля лебiдкою ще двох ПРiв i полетiли назад. Тепер треба було дiстатися додому. Тiшачись завершенням цiеi довгоi мiсii, ми знову набрали висоту для третього дозаправлення. Там, посеред безмежного синього океану, тiльки починало сiдати сонце. Досить скоро ми надiнемо окуляри нiчного бачення, тож четверте дозаправлення стане справжнiм випробуванням.

Ми без проблем виконали всi маневри i приедналися до горловини, але, коли почали переглядати контрольний список дозаправляння, бортмеханiк помiтив, що пальне не тече. Нiчого страшного. Таке може статися з мiльйона всяких причин. Фiнн, який сидiв тодi за штурвалом, трохи потряс його на той випадок, якщо клапан чомусь не вiдкрився. Але марно. Фiнн вирiшив вiд’еднатись i спробувати ще раз. Безрезультатно. Ми помiняли положення й спробували iнший шланг. Пальне не тече. Недобре.

Ми знову вiд’едналися, вiдлетiли на оглядову позицiю й почали обговорювати, що нам робити далi. Фiнн разом iз БМом переглянули контрольнi списки й спробували виявити негаразди, перебравши всi можливi варiанти. Ми знову приедналися, однак пальне не текло. Коли стрiлка паливомiра стала опускатися до нуля, ми всi збагнули жорстоку реальнiсть. У моiх очах вiдбився найбiльший страх. Нам треба було посадити нашу «пташку» на воду посеред крижаного океану, перш нiж настане нiч.

Я намагалася бути незворушною, але не могла думати нi про що iнше, як про те, що у мiсii в «Ідеальному штормi», коли вертолiт iз хоробрими чоловiками сiв на воду, жоден iз них не врятувався. Я вiдчайдушно сподiвалася, що ми зможемо знайти iнший вихiд.

Фiнн, досвiдченiший пiлот, нiж я, заговорив про стратегiю. Ми спробуемо повернутися назад, ближче до корабля, i, поки вiн лiтатиме над водою, всi вистрибнемо. Фiнн також думав, що, мабуть, зможе спуститися аж до самого корабля, якщо вистачить часу. Потiм вiдлетить убiк, посадить вертолiт на воду i спробуе самостiйно вилiзти з гелiкоптера, що вже тонутиме. Я почала дякувати Всесвiтовi, що в нас на борту е ПРи. Ми перевiрили спорядження i з тривогою переглянулися.

– Гаразд. Отже, це наш план. У когось е iншi iдеi, поки я не переказав його заправниковi? – спитав Фiнн. Вiдповiддю на його питання було кiлька секунд тишi.

Можу точно сказати, що цей план нiкому з нас не подобався, але кращих пропозицiй не було. Ми знервовано зиркали одне на одного, кожен напружував мiзки в пошуках нешаблонних iдей. Потiм заговорив БМ.

– Гей, а чому б на хвильку не ввiйти в пiке з нульовим перевантаженням? Може, рештки пального вдарять по кришцi бака i щось там розтрусять?

Ми перез

рнулися. Звучало дещо скажено, але, може, це спрацювало б? Усi ладнi були випробувати що завгодно, тiльки б не спускатись у темну холодну безодню. Ми кивнули одне одному, i Фiнн почав крутий пiдйом. На пiку вiн налiг на ручку «крок-газ», щоб якнайбiльше зменшити потужнiсть, i перекинув «пташку» носом униз. Ми всi знялися над сидiннями – нас тримали тiльки паски безпеки, а незакрiпленi пристроi розлетiлися по всьому вертольоту. Коли ми опинилися в нижнiй точцi маневру, у мене всерединi все опустилося, – але, на щастя, вдалося вирiвнятися без особливих проблем.

Якби, зрештою, нам таки довелося приводнюватися, витрачений на цей маневр час не пiшов би на користь, однак ми знали: це варто було спробувати. Настала пора ще раз приеднатися до заправника й подивитися, чи спрацювало. Думаю, всi тодi затамували вiддих.

Ми з першого разу влучили в горловину й набрали висоти до заправноi позицii. На С-130 уже знали про нашi проблеми (бо ми стiльки разiв приеднували штангу!), тож через iлюмiнатор вантажного люка на нас дивилося багато напружених облич. Я клацнула перемикачем, щоб запустити подачу пального, i ми всi втупилися в сенсор. Минула мить – нiчого. Потiм стрiлка смикнулась i почала рухатися.

– Потiк пального встановлено! – вигукнула я пiд гучнi радiснi крики.

Я налаштувала мiкрофон i потiшила команду заправника хорошими новинами. У iхнiх голосах чулося полегшення: з потенцiйноi повiтряноi пошуковоi пiдтримки вони знову обернулися на простий заправник. Я напружено видихнула й засмiялася. Решта команди зробила те саме.

Пiд час ремонту нiколи не з’ясують, що трапилося, але я маю подякувати своему БМовi, який урятував нас вiд моря. Вiн запропонував нестандартний вихiд, бо добре розумiвся на системi, а не тому, що вичитав можливiсть розв’язання проблеми в якомусь контрольному списковi. І не востанне пiд час цiеi мiсii глибокi знання БМа фактично врятують менi життя.

Учетверте ми заправилися в окулярах нiчного бачення без жодноi проблеми, i настрiй на борту полiпшився. Тiеi ночi, коли ми дiсталися землi й побачили аеродром Сан-Дiего, вогнi посадковоi смуги й дорiжки для рулювання внизу справили враження, нiби ми сiдаемо просто на ковдру iз зiрок. Ми всi розумiли, що сталося з нами, i в наших жартах учувалося неймовiрне полегшення. Коли ми знизилися, мое щастя почало розсiюватися.

О Господи, як же хотiлося в туалет!

Один

Коли я подивилася на трибуни й побачила батькiв, тато помахав менi рукою так, нiби говорив: «Лишилося сiмдесят п’ять хвилин, еге ж?» Я зиркнула на поле – на iншому його кiнцi члени моеi команди розбивали противника вщент. Коли ти – воротарка футбольноi команди висококласноi школи, то не сподiвайся, що братимеш активну участь у грi.

Стояв чудовий техаський осiннiй день, i небо над головою було сине-сине. Десь далеко я почула гуркiт, але на небi не було нi хмаринки, тож я знала, що це мае бути один iз лiтакiв F-16, що летять iз Бергстромськоi бази Повiтряних сил в Остiнi. Я вигнула шию, щоб хоч одним оком глянути на прекрасну «пташку». Он вона. Я стежила очима за тим, як вона дугою летiла в небi. Це було так чудово, що я не могла вiдiрвати погляду… БАМ. М’яч вiдскочив вiд мого лоба, i тут одночасно вiдбули ся двi важливi подii: по-перше, я стала запасною воротаркою, а по-друге – запам’ятала важливий урок: треба зосереджуватися на тому, що робиш. Мрiяти – це добре, але якщо ти тiльки те й робиш, що заздриш людям, якi вже проживають твою мрiю, то нiколи не зможеш досягти ii. Нехай це буде велика мрiя, однак треба добряче попрацювати, щоб вона здiйснилася.

Коли пiсля гри ми йшли до автiвки, тато скуйовдив менi волосся.

– Не журися, Горошинко, – м’яко сказав вiн зi своею сильно протяжною алабамською вимовою. – Принаймнi гол вони тобi не забили. Ти все одно вже стала маестро в тенiсi.

Його слова, як завжди, були приемними, але вiд них менi легше не стало.

Мiй тато був лише сантиметрiв на п’ятнадцять вищий за моi метр шiстдесят п’ять, проте мав мiцнi руки, огруддя й живiт. Його сивувате волосся завжди було акуратно зачесане назад; тата рiдко хто мiг побачити без густих вусiв. Вiн був кимось середнiм мiж Джорджем Клунi, Бертом Рейнольдсом i Фогорном Легорном. Я любила його всiм серцем. Девiд не був моiм бiологiчним батьком, але виховував мене з десяти рокiв.

Мiй «справжнiй» батько, жорстокий расист i нiкчема, на той час, хвала небесам, уже давно не жив iз нами. Пiсля жахливого шлюбу з моiм бiологiчним батьком мама знайшла свого принца Чармiнга в подобi балакучого ковбоя, який мiг смiятися, аж поки йому почервонiе обличчя й перехопить дух. Мiй вiтчим показав менi, що таке справжня любов. Я не була його дитиною, але вiн любив мене, як рiдну, – не тому, що мусив, а тому, що так йому хотiлося.

У моiй родинi всi знали, що я мрiю бути льотчиком-винищувачем. Я казала про це ще тодi, як була маленькою дiвчинкою. Я знала це з того часу, як уперше подивилася «Зорянi вiйни». Я хотiла бути Ганом Соло й летiти на «Тисячолiтньому соколi» через астероiдне поле. Девiд,

ветеран В’етнаму, розповiв менi, що означае служити своiй краiнi незалежно вiд того, чоловiк ти чи жiнка. Вiн нiколи не вiдмовляв мене вiд цих амбiцiй, не говорив, що дiвчата не керують лiтаками в бою, хоч тодi ще жодна жiнка не була льотчиком-винищувачем.

Вiн завжди казав: «Горошинко, я переконаний: якщо ти чогось хочеш, то зробиш це». Девiд навчив мене, що дух вiйни не належить тiльки чоловiкам. Йому нiколи не треба було багато слiв; вiн просто ставився до мене так, як до рiдного сина, мого названого брата Джеремi. Вiн зроду не говорив, що я найсильнiша дiвчинка чи найхоробрiша «жiнка» з усiх, кого вiн зустрiчав. Для нього я завжди була просто сильна i просто хоробра. На мене чекало велике випробування, i вiн пишався мною вже за те, що я зроблю спробу. Таким був Девiд. Хай там що, вiн завжди стояв на моему боцi. Аж раптом його не стало.

Мiй перший спогад – спогад чотирирiчноi дiвчинки: я бачу, як мiй бiологiчний батько штовхае маму просто в склянi дверi. Моя десятирiчна сестра намагаеться захистити маму i б’е його ззаду, щоб вiн вiдчепився вiд неi, а я просто сиджу бiля камiна й безпорадно дивлюсь, як вiн бiгае за нею круглим цокольним поверхом нашого крихiтного двоповерхового будиночка у Ферфiлдi (штат Коннектикут).

Елейн стрiлою мчить через арку в iдальню, оббiгаючи стiл та стiльцi, i крiзь дверi, що прочиняються в обидва боки, – на кухню, а вiн наступае iй на п’яти. Вона зробила щонайменше одне таке коло, аж поки вiн ухопив ii за волосся. Батько пiдняв сестру за горло сантиметрiв на тридцять над пiдлогою i притис до стiни в iдальнi, а мама волала, що вiн завдае дитинi болю й просила вiдпустити. Я мiцно притисла колiна до грудей, щосили намагаючись уявити, що нiчого не вiдбуваеться i це не мое життя.

Не знаю, чи в ту мить, а чи пiзнiше я усвiдомила, що бiльше нiколи – нiколи – не опинюся в такiй пастцi: слабкою, нездатною захистити вiд лиха тих, кого люблю. Однак я точно знаю, що над усе на свiтi ненавиджу страх.

Моя мама, Грейс, виросла у Джексонвiллi (штат Флорида), i в ii родинi теж процвiтала жорстокiсть. Думаю, саме тому вона так довго мирилася з вибриками мого бiологiчного батька: просто не знала, що можна жити iнакше. З якоiсь причини сама вважала, що заслуговуе на жорстоке ставлення, i навiть досi вона, найiмовiрнiше, готова повiрити у щось найгiрше про себе.

Коли мамi було сiмнадцять рокiв, вона гадала, що батько врятуе ii вiд жорстокоi родини, але натомiсть знову опинилася в добре знайомому кошмарi. Єдине, що ii тiшило, – дiти: ми iз сестрою були центром ii всесвiту. У мене з Елейн було лише п’ять рокiв рiзницi, проте ми виросли у двох дуже рiзних свiтах. Попри батьковi вибухи лютi, Елейн усе одно була татковою донечкою, а я була ближчою до мами. Ця прiрва мiж нами не зникла й досi: ми зовсiм по-рiзному бачимо свiт. Гадаю, менi пощастило: коли мама витягла нас, менi було сiм рокiв, а сестрi – вже чотирнадцять.

Я вважаю, що багато в чому досягла успiху в життi саме тому, що мамi вистачило хоробростi забрати нас вiд бiологiчного батька. Правду кажучи, це сталося лише тодi, коли вiн ii зрадив i ненадовго пiшов вiд нас, – отак мама нарештi спромоглася врятуватися вiд монстра. І хоч я була ще семилiткою, вона довiрилася менi, коли батько зателефонував i спробував переконати ii повернутися.

Вiн сказав iй, що хоче, аби вона взяла мене й сестру i переiхала назад до нього, щоб ми всi знову були разом, i що перед тим, як застрелити, вiн накрие нас ковдрою, а потiм уб’е й себе. Ми, врештi-решт, зможемо бути щасливою родиною – у раю.

Незабаром пiсля того телефонного дзвiнка ми сiли на лiтак до Техасу. Моя сестра-пiдлiток учинила iстерику через те, що мала покинути всiх друзiв, але, якби мама повернулася до батька, я нiколи б не стала тим, ким е сьогоднi. Найпевнiше, я б була вже мертва або сидiла у в’язницi, бо вiдплатила б батьковi за все. Кожного разу, коли хтось називае мене хороброю, я думаю: «Матерi його ковiнька! Пiлотувати вертолiт пiд обстрiлом в Афганiстанi не так страшно, як згадувати ту маленьку дiвчинку…»

Коли менi влучив у голову той футбольний м’яч, я вже вирiшила, що стану бойовим пiлотом. Але в шiстнадцять рокiв я й гадки не мала, на якому складному шляху опинюся. Хiба що була переконана: щоб досягти своеi мети, я маю бути найкращою з перших. І поставила собi завдання все робити найлiпше. Наступнi роки я грала в тенiс, футбол, волейбол, баскетбол, була легкоатлеткою, членом групи пiдтримки, грала в оркестрi. Оркестр для нашоi школи був досить значущим: вiн раз по раз змагався за найвищi нагороди штату; я теж завжди любила змагатись, i хоч воротаря з мене не вийшло, менi подобалося наполегливо працювати й завзято грати.

Виявилося, що одним iз моiх найважливiших шкiльних рiшень (на початку дев’ятого класу) була спроба балотуватися на посаду президента школи. Пiсля перемоги я почувалася неймовiрно щасливою, бо менi вдалося заприятелювати зi спонсором нашого класу, моряком – мiстером Дьюi. Вiн був одним iз тих, хто вiд самого початку пiдтримував моi мрi

. Мiстер Дьюi повторював тi самi слова про моi вродженi лiдерськi якостi й хоробрiсть, що iх говорили моi батьки. Решту шкiльних рокiв вiн був моiм навчителем i провiдником. Коли надiйшла моя остання шкiльна осiнь i треба було думати про рекомендацiйнi листи в коледжi, я, природно, звернулася до мiстера Дьюi. Я знала: вiн, як ветеран, пишатиметься тим, що я подаюся на стипендiю з пiдготовки офiцерiв резерву. Я нiколи не говорила йому про свою мрiю стати бойовим пiлотом, тому, з огляду на його досвiд, хотiла почути, що вiн скаже з цього приводу.

Через кiлька днiв пiсля прохання про рекомендацiю я навiдалася до нього в клас, щоб забрати листа. Коли я зайшла, пузатий, iз зачесаним рiденьким волоссям, мiстер Дьюi сидiв за столом i заклеював конверт.

– Добридень, мiстере Дьюi, – бадьоро привiталася я. Мовчанка.

Мiстер Дьюi завжди був дружнiй i доброзичливий, але того дня вiн навiть не глянув на мене, коли простягав менi заклеений конверт.

– Ось. Успiху, – гаркнув вiн.

Потiм узяв ручку i став робити позначки на якихось паперах, не зважаючи на мене.

«Щось iз ним не так», – подумала я. Може, захворiв хтось iз рiдних?

– Ем… Дякую. Не можу навiть описати, наскiльки для мене це важливо…

Я майже вже запитала, чи все в нього гаразд, але, коли мiстер Дьюi раптово вiдвернувся, вирiшила, що вiн хоче побути на самотi.

І обережно вийшла, стурбована його дивною поведiнкою.

Я ступала пустим коридором повз ряди порожнiх шафок i дивилася на конверт у руцi. Тiльки тодi в мене з’явилися пiдозри. «Чому вiн заклеiв його i не дав менi прочитати?», – подумала я. У нас завжди були дуже вiдвертi стосунки. Такий учинок був дивним. Я уважно роздивилася листа i спробувала прочитати щось крiзь конверт, але не розгледiла жодного слова. Лише помiтила, що вiн забув пiдписати форму, додану до листа. Я знала: надсилати лист непiдписаним не можна, тож вирiшила, що це дае менi пiдстави розкрити конверт. Те, що я прочитала, мене вразило. Лист мiстера Дьюi можна було назвати чим завгодно, тiльки не рекомендацiею. Це був нищiвний опис того, наскiльки мало в мене лiдерських якостей, дисциплiни й мотивацii. Усе суперечило словам, якi вiн постiйно повторював менi останнi кiлька рокiв.

Я не звикла плакати, але як тут не втратити самовладання?… Контролювати себе менi й справдi було складно. Круто розвернувшись, я вихором помчала в його клас вимагати пояснень, чому вiн збрехав про мене в одному з найважливiших листiв у моему життi.

Я взагалi не думала, як вiн може зреагувати. Просто зненацька розчинила дверi й налякала його: вiн досi сидiв за столом i оцiнював роботи. Я влетiла в кiмнату з розкритим конвертом у руцi; дверi за мною грюкнули.

– Що за чортiвня, мiстере Дьюi?

Коли я побачила його погляд, моя лють одразу ж обернулася на вiдчай. Замiсть провини чи сорому, яких я сподiвалася, – його все-таки пiймали на потай зробленiй нечеснiй справi, – вiн дивився на мене з неприхованою вiдразою.

– Стежте за своiми словами, юна ледi. Як ви посмiли розкрити конверт?! – презирливо мовив вiн. – Як звати вашого рекрутера? Я зателефоную йому й повiдомлю, що ви зробили.

– Як я посмiла? Ви знущаетеся? Це отакоi ви насправдi про мене думки?! – спромоглася прошипiти я, розчавлена його зрадою.

Його тон трохи пом’якшав, але презирство лишилося.

– Вiйськовий флот – не для тебе, Мерi. Що ти хочеш довести? Це не iграшки. Нацiю повиннi захищати сильнi люди, там немае мiсця жiнкам, – говорив вiн i рiшуче хитав головою. – Ти ще зробиш щось величне. Може, одного дня станеш гендиректоркою власноi компанii! Повiр менi. Одного дня ти менi подякуеш.

Це був единий раз у життi, коли з мого язика не злетiло жодного гострого слiвця. Я була шокована. Через багато рокiв я згадуватиму цю iсторiю й розумiтиму, що то був за вибрик. Мiстер Дьюi просто був одним iз тих чоловiкiв, яких я згодом зустрiла дуже багато, одним iз тих американцiв, якi щиро вiрили, що мають захистити мене (i нацiональну армiю) вiд лиха, позбавивши можливостi служити. Однак тiеi митi, уперше вiдчувши себе скривдженою, я була спустошена. Зневiрена, я тихо повернулась i вийшла з класу.

Протягом року, поки готувалася до служби у вiйськовому флотi, я налагодила з рекрутером мiцний зв’язок, тож вiдразу зателефонувала йому з платного телефону в кафетерii. Я кидала монети в телефон, а руки в мене тремтiли. Коли злiсть минула, я вiдчула, як моi очi наповнилися непролитими слiзьми. Я мiцно стисла слухавку, намагаючись змусити руку не тремтiти й набрати його номер.

Я розповiла йому цю iсторiю, i вiн якийсь час мовчав.

Потiм я почула, як вiн повiльно видихае.

– Ем-Джей, буду чесним. Ти маеш до цього звикати, – сказав вiн.

Вiн сказав, що мiстер Дьюi – може, й перша, але точно не остання людина, яка спробуе мене зупинити.

Того дня я подорослiшала. Шлях, що передi мною лежав, буде нелегким.

Добре. Нiколи не хотiла, щоб усе давалося просто.

Попри ту прикрiсть, я була щаслива, що вступила до Техаського унiверситету в Остiнi. Історiя з мiстером Дьюi

трохи зменшила моi амбiцii щодо вiйськового флоту, i я пiшла в КПОЗ – корпус пiдготовки офiцерiв запасу Повiтряних сил. Було неймовiрно приемно опинитися в групi зi ста п’ятдесяти пiдлiткiв, трохи схожих на мене: з усiх нас кепкували в старших класах, бо ми не курили трави, усi потай уявляли себе Меверiком iз фiльму «Найкращий стрiлець» i хотiли служити своiй краiнi. Я знала, що знайшла свiй дiм.

Сидячи на лекцiях зi стандартних предметiв, як усi студенти унiверситету, я думала тiльки про Повiтрянi сили. На лекцii з бiологii я дрiбними лiтерами списала в куточках конспекту весь Кодекс поведiнки вiйськовослужбовцiв США, якi потрапили в полон. Я й сьогоднi можу повторити його дослiвно.

Стаття 1. Я, американець, воюю в складi сил, що боронять мою краiну i наш спосiб життя. Я готовий вiддати життя за iхнiй захист.

Стаття 2. Я нiколи не здамся в полон iз власноi волi. Працюючи в командi, я нiколи не покину напризволяще членiв моеi команди, поки вони матимуть можливiсть протистояти.

Стаття 3. Якщо мене вiзьмуть у полон, я й далi боротимуся всiма можливими способами. Я докладу всiх зусиль, щоб утекти самому й допомогти втекти iншим. Я не прийму вiд ворога особливих послуг, а також не погоджуся звiльнитися на його умовах.

Стаття 4. Якщо я стану вiйськовополоненим, то всiляко пiдтримуватиму своiх полонених друзiв. Я не братиму участi нi в чому, що може зашкодити моiм товаришам, i не надам вороговi жодноi шкiдливоi для них iнформацii. Якщо я старший рангом, то вiзьму командування на себе. Якщо нi – пiдкорятимуся законним наказам людини, призначеноi моiм керiвником, i всiма можливими способами пiдтримуватиму ii.

Стаття 5. Якщо я стану вiйськовополоненим i мене допитуватимуть, я буду змушений назвати свое iм’я, звання, особистий номер i дату народження. Поки змога, я уникатиму вiдповiдi на всi iншi питання. Я не висловлюватиму нелояльностi до своеi краiни та ii союзникiв нi усно, нi письмово i не заподiю iм нiякоi шкоди.

Стаття 6. Я нiколи не забуду, що я – американець, борюся за свободу, вiдповiдальний за своi вчинки i вiдданий принципам, якi зробили мою краiну вiльною. Я вiритиму в Бога i в Сполученi Штати Америки.

Я швидко стала експертом в усьому, що стосувалося стройовоi пiдготовки й службових формальностей. Стройовi огляди, схожi на тi, що проходять у вiйськових корпусах, маршування пiд барабани – це все скидалося на вiдшлiфований танець часiв, коли я, старшокласниця, була членом марш-оркестру. Менi дуже подобалося почуватися частиною чогось значно бiльшого за саму себе.

Ішов 1995 рiк, i хоч до воен в Афганiстанi й Іраку лишалося ще багато лiт, я морально готувалася до того, що ми неминуче втягнемося в новий конфлiкт. Я знала, що хочу стати пiлотом, i для мене найважливiше було жити так, щоб не сумнiватися: я служу з честю. Я хотiла, щоб батьки пишалися мною, хотiла, якщо трапиться така нагода, врятувати когось, крiм себе самоi, i зробити для свiту щось iстотне.

Я вiдразу ж накинула оком на органiзацiю КПОЗ, що називалася «Повiтряна спiльнота iменi Арнольда»[1 - Генрi Арнольд – американський военачальник, генерал Повiтряних сил США. (Тут i далi прим. перекл., якщо не зазначено iнше.)] (ПСА). Це щось на кшталт вiйськового братства, яке, очевидно, приймало до своiх лав тiльки найлiпших кадетiв. І хоч у групi була тiльки одна дiвчина, я знала, що зможу пробитися. Мiж злими, часом досить дошкульними жартами старших i нескiнченними опитуваннями кадетiв про основи вiйськовоi справи готуватися до вступу було досить складно, вiд цього постраждав мiй середнiй бал. Але я пережила восьмитижневу процедуру вступу i пробилася в ПСА – на той час це було мое найбiльше досягнення.

Того семестру, коли я намагалася вступити в ПСА, я вперше в життi вiдчула, що довела собi, скiльки всього можу витримати. Упродовж наступних рокiв зi мною багато чого станеться, але той семестр дав менi вiру: якщо я переживу цi пекельнi мiсяцi, то зможу витримати геть усе. Тому другий рiк навчання в коледжi був для мене просто приемною прогулянкою.

Улiтку 1997 року, пiсля закiнчення другого курсу, я поiхала на польову пiдготовку – фактично у навчальний табiр для кандидатiв в офiцери Повiтряних сил. Я розумiю, що це видаватиметься дивним, але польова пiдготовка – мiй особистий Дiснейленд.

Польова пiдготовка схожа на навчальний табiр добровольцiв, проте забирае менше часу. Тут учать основ лiдерства, а не ламають волю i творять армii, як показують у фiльмах. Це був обряд iнiцiацii, обов’язковий для всiх кадетiв, що закiнчують другий курс. Пройти пiдготовку можна тiльки влiтку, однак я була дуже рада лишити позаду техаську задуху й попрямувати до Новоi Англii.

У червнi того року я вирушила на базу Повiтряних сил у Доверi (штат Массачусетс). Сотнi прибулих туди кадетiв роздiлили на загони по кiлька десяткiв осiб у кожному. Ми жили в казармах, завжди готовi до перевiрки. Щодня нас будили вдосвiта спецiальнi гучнi сигнали i ще гучнiшi голоси iнструкторiв. На польовiй пiдготовцi складних моментiв не бракувало,

але, якщо чесно, найгiршим для мене було споживання iжi. Я зазвичай iм повiльно, тож менi непросто вкинути вмiст мого пiдноса в рот менш нiж за сiм хвилин. За цей час треба ще й випити щонайменше кiлька склянок води. Тебе не вiдпускали, якщо не вип’еш. Пiд кiнець кожного дня ми всi дуже виснажувалися вiд щохвилинних фiзичних i моральних випробувань. Тож упасти на тверде, наче камiнь, лiжко пiд тихi приемнi звуки вiдбою було справжнiм полегшенням. Для бiльшостi кадетiв це видавалося тортурами. Але деякi з нас почувалися, наче вдома.

Через кiлька днiв пiсля початку тренувань нас нарештi послали на навчальну смугу перешкод. Я ледве стримувала радiсть: цiеi митi я чекала вiд самого приiзду. Нiхто з нас до прибуття на мiсце не знав, як виглядатиме смуга, проте всi, мабуть, уявляли собi найгiрше. Я полегшено вiдзначила, що на перших кiлькох перешкодах доведеться напружитись, але подолати iх буде досить легко. Треба просто проповзти пiд колючим дротом, перестрибнути через колоди i пролiзти по вантажнiй сiтцi. Я була, мов дитина в кондитерськiй крамницi. Нарештi я вiдчула, що прийшла у вiйськову справу.

Я подолала три першi перешкоди, проте на четвертiй на мене чекав сюрприз. Перешкода була схожа на величезну драбину, яку неначе збудував п’яний велетень. За щаблi правили шматки дерева шiстдесят на сто вiсiмдесят сантиметрiв, прибитi пiд невеликим кутом до телефонних стовпiв. Виглядало страшно, але круто, i я не могла дочекатися своеi черги. Однак коли ми вишикувалися, iнструктори стройовоi пiдготовки шокували новиною, що жiнкам не обов’язково проходити це випробування. Я вперто похитала головою й вiдразу ж ступила крок уперед. На цiй планетi не було сили, яка завадила б менi подолати цю перешкоду. Я наблизилася до неi – очi зiщуленi, увага зосереджена на драбинi.

Спочатку було легко: просто стоiш на однiй дошцi, стегном спираешся на другу i тягнешся до третьоi. Однiею рукою вiдштовхуешся вiд дошки на рiвнi стегна, другою – пiдтягуешся вгору й переступаеш на ту дошку, що була на рiвнi стегна. Але що ближче до верху, то далi одна вiд одноi дошки. Моi сто шiстдесят п’ять сантиметрiв зросту не надто iдеально пiдходили для цього завдання, i, долiзши до передостанньоi дошки, я вже не могла з позицii стоячи дотягтися до верхньоi. На мить я зупинилася й подумала. Щоб ухопитися за найвищу дошку, доведеться стрибати. Це був единий спосiб. Тож я стрибнула.

Я встигла. Я вхопилася за найвищу дошку й пiдняла ноги на дошку на рiвнi стегна. Нарештi я змогла перекинути ногу через верхню дошку i вилiзти на самий вершечок. Потiм я, посидiвши лише хвильку, роззирнулася навколо. Вигляд зверху був прекрасний. Унизу скаженiло щось iз тридцять кадетiв мого загону. Здивований iнструктор бойовоi пiдготовки iгнорував гучнi крики й дивився на мене так, нiби промовляв: «Якого дiдька ти це робиш? Негайно спускайся!» Я засмiялась i, притиснувшись животом до дерева, рушила назад. Сходити долу було страшно: я не вiдчувала дощок пiд ногами i мала щоразу вiдпускати руки, щоб ступити нижче, але була така щаслива, що майже не помiчала цього.

Натхненна вiтаннями й адреналiном, задоволена з того, що ткнула свою «хоробрiсть» iнструкторовi пiд носа, я перейшла до наступноi перешкоди. Запросто. Це була велика колода, сантиметрiв шiстдесят завширшки й завтовшки, закрiплена дерев’яними скобами приблизно на рiвнi плеча. Для «налаштування» перешкоди iнструктори мали прокотити колоду на десять-двадцять сантиметрiв у бiк кадета. Добiгши до колоди, кадет стрибав на неi й переставляв ноги – колода починала котитися назад, i кадет мiг вiльно зiстрибнути з iншого боку. Я знову зголосилася йти першою – дуже хотiлося, щоб ореол переможницi й далi був зi мною. Я щодуху помчала вперед i стрибнула на колоду. Однак iнструктор не повернув ii у вихiдну позицiю – i, замiсть покотитися в протилежний бiк, колода покотилася на мене.

Мое колiно стукнулось об колоду з таким звуком, наче хто кухонним молотком вiдбивав стейк. Я впала, вдарившись спиною об землю. На мить я звела очi на сине небо, яким милувалася ще кiлька секунд тому, але сильний бiль у нозi й спинi змусив мене забути про все. Товариство вiдчуло, що менi дуже боляче. Загiн вiдразу ж обступив мене, й iнструкторовi стройовоi пiдготовки довелося пробиватися крiзь натовп. Потiм вiн викликав допомогу по радiо. Моя нога набрякла, i мiшкуватi штани-карго почали тиснути.

Інструктор помiтив припухлiсть, дiстав кишеньковий нiж, розрiзав холошу якраз над колiном i голосно зiтхнув. Тодi ще раз увiмкнув мiкрофон i повiдомив нову iнформацiю санiтарам. Потiм почав обережно розшнуровувати менi черевики, одначе бiль був такий нестерпний, що iнструктор просто розрiзав шнурiвки i стяг черевик. Медики занесли мене в санiтарну карету, iнструктор пiшов за ними. Вiн стояв навколiшки, тримаючи мене за руку, поки машина пiдстрибувала на вибоiнах. Я стисла зуби, щоб не заплакати.

Я почувалася воiном, тому не хотiла, щоб iз моiх очей текли сльози. Але потiм усе довкола почало нiби сяяти, а тодi раптом звузилося до мале

ького кружальця. Інструктор почав смикати мою руку, намагаючись говорити зi мною.

– Гей… ГЕЙ. Як тебе звати? Звiдкiля ти?

Менi здавалося, що ось-ось виблюю, але я спромоглася прогарчати:

– Кадет Дженнiнгз, Остiн, Техас, сержанте-iнструкторе!

Вiн гигикнув.

– Облиш це, Дженнiнгз. З тобою все буде добре, але не втрачай тями. Ти хочеш бути пiлотом, так?

Я була шокована. Звiдки вiн знае? Гадаю, бiльшiсть iз нас цього хотiла.

– Так… Чому питаете?

– Ти ж знаеш, що, коли знепритомнiеш, то це потрапить у твою справу й тобi не дозволять лiтати? Тому, якщо тобi боляче, просто кричи, трясця тобi в бiк, i поплач уже нарештi. Це краще, нiж зомлiти.

Виявилося, що зiткнення колоди з моiм колiном спричинило трiщину всiеi колiнноi чашечки. На щастя, вона трималася купи. Однак не можна нехтувати таку травму. Треба дати суглобовi спокiй. Мама й тато, якi забирали мене з аеропорту, трималися за руки i з жалем в очах дивилися, як я iду до них в iнвалiдному вiзку поруч супровiдника авiалiнii. Я вирушила на базу, щоб показати всiм, яка я сильна, а тепер не могла навiть самотужки прилетiти додому. Я тодi ще не знала, що наступного року повернуся на пiдготовку й закiнчу ii в складi десяти вiдсоткiв найкращих кадетiв свого класу; однак робити все менi доведеться з ушкодженим колiном. Ця травма дошкулятиме менi все життя.

Коли я iхала проходом аеропорту до багажноi зони, тато скуйовдив менi волосся.

– Горошинко, не сумуй. Ти вразлива, я знаю. Та ми все одно любимо тебе, сонечко.

Мое коронне гормональне пiдлiткове ставлення до оточення завжди нагадувало про себе найменш слушноi митi. Замiсть дозволити себе втiшити, я вiдвела очi.

– Дуже це менi допоможе, – пробурчала я.

З незрозумiлоi для мене причини я завжди поводилася з вiтчимом досить грубо. Девiд був неймовiрний, i я любила його всiм серцем, але постановила собi нiколи цього перед ним не виявляти. Може, я просто не була готова довiритися ще одному батьковi.

Коли я постаршала й таки захотiла сказати, що люблю його, то вже наламала стiльки дров, що вирiшила зачекати до якоiсь особливоi подii. Я уявляла, як вiн вiддае мене замiж i перед тим, як пройти до вiвтаря, я повернуся до нього, поцiлую в щоку i нарештi скажу, що люблю його. Я уявляла собi це набагато частiше, нiж можу зiзнатися. Але тiеi осенi в мене був останнiй шанс, i я ним не скористалась. Увечерi 5 жовтня 1997 року я була вдома у батькiв – трохи прала, потiм, як кожна нормальна студентка коледжу, ладнала вечерю. Я навчалася на третьому курсi й уже майже цiлком вiдновилася пiсля травми колiна. Воно вже нiколи не буде здоровим, проте бiльше не болiло так сильно.

Пiсля вечерi я допомогла прибрати на кухнi, i ми всi розслабилися. Потiм Девiд сказав, що в нього щось для мене е, що цього року я рано отримаю рiздвяний подарунок. Це було дуже на нього не схоже. З широкою усмiшкою вiн простяг менi коробку, i я, плюхнувшись на диван, вiдкрила ii. Мобiльний телефон! Неймовiрна рiч, як на пiзнi дев’яностi, – я не могла повiрити своiм очам.

– Хоч за це я заслуговую на твоi обiйми! – сказав Девiд, розвiвши руки, щоб мене обiйняти.

Але я не могла вiдiрватися вiд телефону i, обiйшовши Девiда, рушила в кiмнату. Я вже вносила в телефон усi номери, якi знала, i хотiла тiльки одного – погратися з новою iграшкою.

– Я люблю тебе, Горошинко, – крикнув вiн менi навздогiнцi.

– Так, я знаю. Дякую, – сказала я. Тодi я востанне бачила його живим.

Наступного ранку сорокадев’ятирiчний життерадiсний щасливий Девiд пiшов на роботу. Я прокинулася трохи пiзнiше й поiхала на навчання в Остiн на дев’яту ранку. Близько десятоi менi в iстерицi зателефонувала секретарка з маминого офiсу. Вона кричала, що Девiд мертвий, а з мамою вiдбуваеться щось ненормальне. Здаеться, секретарка не розумiла: вона не просто говорить менi, що помер чоловiк моеi мами. Вона повiдомляе, що помер мiй батько.

– Що… що ви сказали? – менi довелося повторити запитання п’ять разiв.

Я розумiла, що тiеi митi дуже потрiбна мамi, але сприймати будь-яку iншу iнформацiю мiй мозок вiдмовлявся. Секретарка сказала, що моя мама скрутилася калачиком пiд столом, кричить, плаче i нiхто не може до неi пiдiйти. Я стрибнула в машину й помчала так, наче то був кiнець свiту, iгноруючи червоне свiтло й летячи на магiстралi аварiйною смугою.

Правду кажучи, не пам’ятаю, що було, коли я приiхала. Замiсть допомогти, я зацiпенiла, мов зомбi. Я навiть не пам’ятаю, як ми того дня поiхали з офiсу. Пам’ятаю лише, що не плакала. Не дивилася нiкому в очi, нi з ким не говорила. Я iздила в аеропорт i забирала родичiв, якi вдавали, нiби iм не байдуже, однак сама – нi пари з вуст. Мое обличчя було незворушним; нiхто б не здогадався, що я ледве тримаюся здорового глузду.

Девiд працював у компанii «Праксайр», яка постачала природний газ. Його колеги розповiли, що вiн перевiряв рiвень газу в однiй з цистерн за допомогою прив’язаного на довгу мотузку лiхтарика. Нам сказали, що це стандартна процедура – опустити лiхтарик у цистерну й вимiряти,

скiльки мотузки на це пiде. Так перевiряють рiвень рiдини. Очевидно, вiн послизнувся, коли пiднiмався чи спускався драбиною. Якимось чином шнур лiхтарика обмотався довкола його шиi, i вiн випадково повiсився. Коли його знайшли колеги, то обрiзали мотузку i зробили штучне дихання, але було занадто пiзно. І хоч усi ми мали здогадки, як саме вiн упав, нiчого певного нiхто з нас нiколи не дiзнаеться. Для мене свiт дуже швидко став потворним i несправедливим.

Я раптом зневiрилася в щастi. Воно надто швидкоплинне, тимчасове. Мине майже п’ятнадцять рокiв, поки я дозволю собi знову бути щасливою.

З дитинства я обожнювала один вiрш – «Висотний полiт» Джона Гiлеспi Магi-молодшого. Для мене вiн завжди уособлював радiсть польоту, аркуш iз ним багато рокiв провисiв пришпиленим до стiни в моiй кiмнатi. Одначе пiсля того, що сталося, вiрш назавжди став згадкою про тата. Я сподiвалася, що вiн – у кращому вiд нашого свiтi.

О! Я не сплачував серйозних боргiв Землi
І танцював у небi на крилах, укритих срiблом смiху.
Я лiз драбиною до Сонця, i разом з iншими хапався за живiт вiд смiху
На покришених сонцем хмарах, i робив сотню речей,
Про якi ти й не мрiяла: крутив кермо, i шугав, i повертав
Високо в залитiй сонцем тишi. Ширяючи там,
Я переслiдував крикливий вiтер i кидав
Свiй палкий дар крiзь повiтрянi коридори, якими не ступали ноги.
Вгорi, вгорi, у довгiй, божевiльнiй, палючiй синявi,
На спустошенi вiтром висоти я поклав легку грацiю,
Де не лiтае жайворонок i навiть орел.
І коли я йшов iз чистими пiднесеними думками
У високу святiсть простору, де ранiше нiхто не ходив,
То простяг руку i торкнувся обличчя Бога.

По Девiдовiй смертi нiкому не вдавалося пробитися до мене. Я облишила навчання й переiхала додому, щоб допомагати мамi, але не думаю, що особливо допомагала. Два роки, якi лишилися до закiнчення унiверситету, здавалися менi неосяжним промiжком, i я щосили намагалася згадати, навiщо й далi пхатися до своеi мети, коли життя просто вiдривае вiд мене все, чого я прагну, лишаючи натомiсть тiльки бiль. Потiм, через два тижнi пiсля Девiдовоi смертi, якраз у розпалi мого свята жалю до себе, менi зателефонували. Подруга приятеля, яка не вiдала про мою трагедiю, розповiла, що в притулку неподалiк з’явилася бiла нiмецька вiвчарка. Вона знала, що я вже багато мiсяцiв хотiла такого собаку, i з радiстю сказала, що вiн зовсiм поруч. Я вiдразу все покинула й рушила в притулок – до собаки.

Коли я приiхала, працiвники притулку похитали головою й вибачилися, заявивши, що я тiльки змарнувала час на дорогу. Вони поiнформували мене, що ту вiчарку годi приручити i що менi треба пошукати iншого пса. Собака був агресивний i хворiв на дирофiлярiоз, але я все одно почала вмовляти iх дозволити менi його побачити i поспiхом розповiла працiвниковi про батька. Ледь не плачучи, я сказала йому, що новина про цього собаку полiпшила менi настрiй – уперше з дня його смертi. Чоловiк спiвчутливо простяг менi трохи собачоi iжi, щоб я могла дати ii вiвчарцi через сiтку. А тодi провiв у вологий цементований коридор, де стояли клiтки iз собаками.

– Вiн сьомий у цьому ряду, з правого боку. Але май на увазi, що завтра його присплять.

Коли я проходила повз клiтки, собаки зайшлися гавкотом. Я не зважала на цей шум i ступала далi, проте, коли дiйшла до сьомоi клiтки й заглянула всередину, бiлоi вiвчарки не побачила. Натомiсть побачила собаку коричневого кольору, який аж свiтив ребрами й дивився сумними очима; його лiве вухо було ушкоджене. Цей собака, на вiдмiну вiд iнших, не гавкав. Вiн навiть не дивився на мене, проте я знала напевно, що вiн вiдчувае. Я сiла поруч iз його клiткою i почала з ним розмовляти, однак собака не зрушив iз мiсця в глибинi клiтки. Його сусiди вже затихли, але вiн так i не поворухнувся. Несподiвано для себе (ще й тому, що менi було геть байдуже, постраждаю чи нi) я вiдчинила дверцята й залiзла до нього в клiтку. Фактично це був клапоть цементованоi пiдлоги – сантиметрiв дев’яносто завширшки i метрiв зо три з половиною завдовжки, обгороджений сiткою-рабицею. Я вмостилася якнайзручнiше, спершись спиною на один бiк клiтки й закинувши ноги на протилежний. З усього було видно, що знайомство може затягтися. Я жбурнула собацi трохи iжi, але вона його не зацiкавила. Тож я вiдкинула голову на сiтку й почала розповiдати йому про батька. Про те, як я його обожнювала i як сердилася на Бога, що вiн забрав його в мене, коли жахливi люди, як-от мiй бiологiчний батько, досi ще дихають.

– Я навiть не вiрю, що Бог е, – сказала я собацi.

Голова менi опустилась – i з очей потекли сльози, що iх я стримувала, вiдколи дiзналася про Девiдову смерть. Я плакала й плакала, i собака в кiнцi клiтки нарештi заворушився. Вiн наблизився до мене й почав iсти те, що я йому жбурнула. Урештi вiн пiдповз досить близько i почав iсти просто з моеi руки.

У ту саму мить усi собаки знову почали голосно гавкати. Мiй пес, очевидно, трохи знервувався й почав тремтiти. Трохи схвильована, я вперше поглянула йому в о

i. Гавкiт нестямних собак досяг рiвня крещендо, i нiмецька вiвчарка кинулася на мене. Я зойкнула й затулила обличчя руками, готуючись до найгiршого, але вiдчула тiльки дотик його шерстi до затилля долонь.

Я розплющила очi й побачила, що цей прекрасний брудний слабкий собака поставив одну передню лапу з правого боку вiд мене, а другу – з лiвого. Вiн боронив мене. Собака тремтiв, проте був готовий убити кожного, хто спробуе менi зашкодити.

Я простягла руку, щоб його погладити, i вiн здригнувся вiд мого дотику, але з мiсця не зрушив. Я погладила рукою його бiк i пiд шаром бруду побачила бiле хутро. Це змусило мене замислитись: а чи е десь там, пiд шаром цього всього, страждання? Я знову почала плакати, бо знала, що знайшла свого собаку. Працiвник, через якого всi собаки й почали гавкати, зайшов перевiрити, як у мене справи. Коли вiн пiдступив до нашоi клiтки, побачене його шокувало. Вiн вiдчинив дверi й допомiг менi вилiзти, час вiд часу позираючи на собаку, що без упину гарчав. Коли клiтка за мною зачинилась, я глянула наглядачевi в очi.

– Ви не вб’ете мого собаку, – твердо сказала я. – Скiльки менi заплатити i де пiдписатись?

Я назвала улюбленця Єгером (вимовляеться як прiзвище Чака Єгера). «Єгер» iз нiмецькоi – бойовий пiлот, мисливець, стрiлець. Я знайшла свого собаку й закохалася в нього, але наступнi шiсть тижнiв для нас обох були дуже болiснi. Єгера слiд було вилiкувати вiд дирофiлярiозу, а це означало, що йому треба щодня вживати арсен. Кожноi днини я вiдвiдувала його – просто сидiла й обiймала свого Єгера, поки вiн очунював.

Здоров’я Єгера помалу полiпшувалось, i на той час вiн уже став моiм постiйним супутником. Наступнi дев’ять рокiв мене завжди вкриватиме бiла шерсть, однак я нiзащо б не промiняла проведеного з Єгером часу на щось iнше. Я зустрiла свою рiдну душу в собачiй подобi.

Єгер допомiг менi знову вийти у свiт i повiрити, що добрим людям таки iнколи щастить. Я повернулася в унiверситет разом iз ним, переконана, що можу сама визначати свое майбутне. Девiд не хотiв би, щоб пiсля цього нещасного випадку я зовсiм зневiрилася. Тепер Єгер допомагав менi змiцнiти душевно й продовжити шлях до здiйснення своеi мрii.

Наступного лiта я повернуся на польову пiдготовку, i цього разу все здаватиметься геть iнакшим. Вiдчувалося, нiби у свiтi вицвiли всi кольори, i я все сприймаю в меншому обсязi. Навчання бiльше не захоплювало мене так сильно, i менi дуже складно було радiти своему новому досвiдовi. Того лiта щовечора я слухала, як сигнал вiдбою лине з гучномовцiв понад табором. Вiн бiльше не заспокоював мене, а вiд слiв я щоразу плакала.

День минув, пiшло i сонце З неба, з озера, вiд гiр.

Усе добре, вiдпочиньте. Бог близький.

Два

Наступного семестру я була готова повернутися в коледж, але вирiшила не перебиратись, як ранiше, у студмiстечко, а iздити з маминого дому. Єгер емоцiйно вiдновив мене, i я могла знову зустрiтися вiч-на-вiч iз довколишнiм свiтом. До своiх побратимiв-кадетiв корпусу пiдготовки офiцерiв запасу я повернулася вже iншою людиною. Той рiк, мiй третiй рiк навчання, був сповнений помилок. Я йшла на божевiльнi ризики чи то з рiшучостi вбити себе, чи з вiдчуття, що жоден мiй учинок не вiдiграе особливоi ролi.

На зборах у Новому Орлеанi я дурiла разом iз друзями-кадетами, стрибаючи мiж балконами тридцятого поверху готелю, i ледь не впала. У мене був синець на лiвому бiцепсi завбiльшки з м’яч для софтболу, але я встигла вхопитися за поручнi. Я купила спортбайк i промчала на ньому через весь Остiн так, нiби вкрала його. Інодi вечорами я брала участь у нелегальних перегонах у закинутому аеропорту. Через кiлька мiсяцiв пiсля повернення до коледжу я навiть вiдмовилася вiд того, щоб чекати iз сексом до замiжжя.

Я закохалася в кадета на iм’я Джек, хоч тепер розумiю, що то насправдi було не кохання. Просто я вiдчайдушно намагалася втекти вiд себе, зупинити емоцiйну кровотечу, заглушити бiль вiд утрати батька. Протягом четвертого року навчання я все ще була з Джеком, i, коли навчання добiгало кiнця, тиск на кандидатiв iз КПОЗ тiльки посилився. Вiдбiр на пiдготовку пiлотiв вiдбуваеться так: кожного кадета оцiнюють за рiзними параметрами (мiсце в рейтингу кадетiв, середнiй бал, фiзична пiдготовка i т. д.) за весь час iхнього навчання в Корпусi (Корпус пiдготовки офiцерiв запасу, або Корпус кадетiв). Бали четвертокурсникiв нашого КПОЗ порiвнюють iз балами iнших четвертокурсникiв-кадетiв КПОЗ у рiзних коледжах по всiй краiнi. Кожен з кадетiв протягом передостаннього семестру вибирае «категорiю». Однак Повiтрянi сили приймають рiвно стiльки людей, скiльки iм треба для пiдготовки пiлотiв, а решта кадетiв мае обрати iнший напрям – наприклад, розвiдку, органи правопорядку, технiчне обслуговування лiтакiв тощо. До речi, тiльки близько двадцяти вiдсоткiв офiцерiв Повiтряних сил стають пiлотами.

За всi роки навчання в КПОЗ на тестi з фiзичноi пiдготовки я постiйно набирала близько чотирьохсот двадцяти п’яти балiв з п’ятисот. Я, примiром, могла показати найвищ

й результат у вiджиманнi, однак набрати максимум балiв на спринтi менi не вдавалося. Коли нарештi настав наш день категоризацii й перевiрки рiвня фiзичноi пiдготовки, або РФП, – iншими словами, единого РФП, на який спиралися, зараховуючи пiлотiв на пiдготовку, – я пошкодила на спринтi колiно й здобула найгiрший результат за всi роки – близько двохсот вiсiмдесяти балiв. Я вiдчула неймовiрне розчарування, але з огляду на те, що мала найкращий рейтинг у класi (я тодi служила заступником командира, вiце-командиром авiацiйного вiддiлення – мене вибрав наш кадетський командир авiацiйного вiддiлення), вважала, що шанс у мене ще е. І помилялася. Коли надiйшли результати й назвали iмена тих, кого обрали на пiдготовку пiлотiв, я опинилася поза грою. Майбутнi пiлоти мали вийти вперед i отримати величезнi картоннi крила, пофарбованi в срiбний колiр. Я намагалася усмiхатись, фотографувати друзiв, поводитися так, нiби мiй свiт щойно не розсипався на друзки. Я щиро радiла за них, тож начепила на обличчя усмiшку.

Звiсно ж, пiд цiею усмiшкою я була геть спустошена, але вже планувала свiй подальший крок.

Дехто з розчарованих того ж дня забрав документи з Корпусу й пiшов працювати над планом Б, одначе я не збиралася сходити з омрiяного шляху.

Дiстати мiсце пiлота через Корпус менi не вдалося, але я знала, що до авiапiдготовки мене можуть привести ще кiлька шляхiв. Знала я й те, що йти ними буде неймовiрно важко, бо бiльшiсть мiсць займають випускники Корпусу чи Академii Повiтряних сил, якi вибороли iх на категоризацii. Для решти з нас (а це трохи бiльше за п’ятдесят тисяч кандидатiв, тобто iнших офiцерiв Повiтряних сил) зоставалося тiльки декiлька мiсць на рiк. Їх давали як «пряник», i то лише найкращi з перших могли вхопити цю неймовiрно рiдкiсну пташку.

Я стояла перед вибором – знайти собi iншу мрiю або пiти в iншу сферу вiйськовоi справи, сподiваючись коли-небудь досягти своеi мети. Вирiшивши випробувати долю й ризикнути, я подивилася на список можливих напрямiв, що лежав передi мною. Котрий з них одного дня зробить мене найкращим пiлотом? Я вибрала технiчне обслуговування й ремонт лiтакiв: це давало менi можливiсть дiзнатися бiльше про лiтальнi апарати. Я подумала: коли (саме коли, а не якщо) потраплю на авiапiдготовку, то матиму перевагу над однокласниками, бо в мене буде досвiд роботи з рiзною авiацiйною технiкою. Коли мене зарахували, я була в екстазi. На перше пiсля завершення тренувань завдання я мала летiти в Японiю, щоб працювати з F-16. Кращого завдання й уявити годi. От тiльки була одна проблема: я планувала вийти за Джека, а в нього лишався ще рiк навчання в унiверситетi Техасу.

Для мене це вiдрядження в Японiю здавалося iдеальним в усьому, крiм того, що мiй майбутнiй чоловiк i я перший рiк шлюбу житимемо на рiзних континентах. Але, подумала я, ми ж кохаемо одне одного. Кохання все може перебороти, чи не так? Тож вiдразу пiсля мого випуску ми одружились i я дiстала звання офiцера Повiтряних сил США. Я вдягла велику бiлу бальну сукню, i ми вiдсвяткували не дуже бучне весiлля. Це мав бути перший червоний прапорець, який сигналiзував би про те, що я своiми вчинками суперечу сама собi. Медовий мiсяць ми з Джеком провели в круiзi по Карибському морю, а потiм я, двадцятитрирiчна, рушила сама в невiдому синю далечiнь – починати кар’еру своеi мрii. Щоправда, ще не керувати лiтаками, але я вже уявляла себе в крiслi пiлота.

У сiчнi 2000 року я звiтувала на пiдготовцi офiцерiв з ремонту авiацiйноi технiки на Шепардськiй базi Повiтряних сил у мiстi Вiчита-Фоллс (штат Техас). Я була зеленим другим лейтенантом Повiтряних сил i нещодавно вийшла замiж. Мiй план був простий: я вивчу все, що тiльки зможу, i стану найкращою з однокласникiв, тож у Повiтряних сил не буде iншого вибору i вони пошлють мене на авiапiдготовку.

Мiй клас складався приблизно з десятка таких самих, як я, офiцерiв. Усi ми нещодавно закiнчили рiзноманiтнi заклади – вiд КПОЗ до Академii повiтряних сил. Нiхто з нас не знав, що робити з новими «шпалами» на наших плечах – так ми називали брусочки золотого кольору, якi скидалися на вiдрiзки шпали. Ми всi, другi лейтенанти, сподiвалися, що тут, на самому початку дорослого життя, ухвалили правильне рiшення.

У перший день занять я зайшла в будинок – знервована, але щаслива. Я неквапливо йшла коридором у пошуках аудиторii, i менi здавалося, нiби це знову перший шкiльний день. Я знала, що пробуду тут три довгi мiсяцi й вивчатиму основи технiчного обслуговування та ремонту авiатехнiки разом з людьми, яких сьогоднi побачу вперше в життi. Я iнтроверт, завжди була такою, i менi не надто комфортно перебувати в кiмнатi, де повно галасливих незнайомцiв. Я зайняла найнепримiтнiше мiсце в дальньому куточку й тихенько сидiла, вбираючи в себе весь довколишнiй шум. Тодi глибоко вдихнула й нагадала собi, що в аудиторiях просиджу лише кiлька мiсяцiв, i вже в квiтнi буду на першiй у своему життi базi, розташованiй на пiвночi Японii.

Я сидiла там i прислухалася до гомону офiцерiв. Один голос чiтко вирiзн

вся на тлi iнших. Я швидко зрозумiла, що вiд горланя в першому ряду слiд триматися якнайдалi. Це був хлопець, який кожноi митi мiг полiзти в бiйку. На його поголенiй головi красувалося багато великих шрамiв, i вiн, звiсно ж, ними пишався. Пiзнiше я дiзнаюся, що це наслiдки хокейних матчiв i бiйок у барах. Кiнан Зеркель, який разом з родиною, переважно з братами, вирiс у дикiй тундрi Аляски, був високий, смаглявий, м’язистий, ставний мудак. У його кришталево-голубих очах нiколи не згасало бажання щось утнути. Коли вiн говорив, то, без сумнiву, когось ображав. З найпершоi зустрiчi ми зненавидiли одне одного. Здавалось, я й руки не можу пiдняти, щоб не почути його саркастичного коментаря. Хоч i сама була не краща – повертала послугу, коли тiльки могла. Наш iнструктор, здаеться, з першого дня став на мiй бiк. Наступнi кiлька тижнiв капiтан Рендал постiйно сперечався з Кiнаном, намагаючись боронити свiй авторитет. Але в Кiнана боротьба з усiма формами авторитету, очевидно, була закладена на рiвнi ДНК, тож Рендаловi спроби контролювати його тiльки погiршували становище. Згодом я дiзналася, що Кiнана ледь не вигнали з Академii повiтряних сил перед самiсiньким випуском, бо вiн порушив комендантську годину й закрутив веремiю. Тепер я згадую все, що менi вiдомо про нього, i не сумнiваюся: якби не Повiтрянi сили, його б, зрештою, вбили у вуличнiй бiйцi чи кинули за грати. Вступ до Академii й випуск iз неi, напевно, врятували йому життя.

Бажання Кiнана стати пiлотом Повiтряних сил виникло тодi, коли вiн лiтав на «Сесснах» та гiдропланах у просторих синiх небесах Аляски. І хоч з першого погляду мiж нами виникла неприязнь, ми побачили одне в одному ту саму потаемну мрiю. Я вiдчувала з ним певну спорiдненiсть, дарма що намагалася його уникати. Приблизно наприкiнцi третього мiсяця нашого навчання капiтан Рендал зайшов у кiмнату в розпалi однiеi з наших знаменитих суперечок.

– Як скажеш, крихiтко, – пiд’юджував мене Кiнан. Вiн нiколи не проминав можливостi презирливо назвати мене «крихiткою» чи «милою». У ту мить терпець капiтановi Рендалу урвався, i вiн накинувся на хлопця.

– Лейтенанте Зеркель!

– Я ж вам казав… Звiть мене Зерк, – поволi промовив Кiнан, i нашi однокласники загиготiли.

Проте капiтановi Рендалу було невесело.

– Лейтенанте, це дискримiнацiя за статевою ознакою, я вас бiльше не попереджатиму. Зустрiнемося в моему кабiнетi пiсля уроку.

Коли того дня Кiнан прийшов до його кабiнету, капiтан простяг йому письмову догану. Догана – серйозна штука: якщо до Кiнановоi справи ще додасться щось негативне, уся його кар’ера полетить котовi пiд хвiст. Про те, що сталося, вiн розповiв у класi, i ми всi по-своему посмiялися.

– Знатимеш, як не поважати мене, – сказала я, пiдморгуючи.

– О, то вiн тобi потрiбен, щоб постояти за себе? – пожартував Кiнан.

Я штовхнула його в руку.

– Ай! Це насильство! Ти маеш дiстати догану, – саркастично зреагував вiн.

Коли навчання закiнчилося, ми всi розiйшлися своiми дорогами. Свiженьких офiцерiв Повiтряних сил з ремонту авiацiйноi технiки розкидало на чотири сторони свiту.

Декого з нас вiдiслали назад у Сполученi Штати, декого – у Європу, а Кiнана, за збiгом обставин, закрiпили за ВПС США в зонi Тихого океану – як i мене.

Курс дав нам знання про логiстику, ii проблеми, контроль iнструментiв i приладiв, форми й системи повiтряних суден, а також iншу iнформацiю, яку ми почерпнули з книжок. Тепер наше навчання на дев’яносто дев’ять вiдсоткiв вiдбуватиметься на роботi, пiд наставництвом досвiдчених сержантiв старшого сержантського складу, закрiплених за нашими рейсами.

Нiхто з нас насправдi не хотiв пiдтримувати зв’язок одне з одним, але, думаю, всi ми сподiвались у прийдешнi мiсяцi й роки перетнутися десь у «реальних» Повiтряних силах. Тому, звiсно, я дуже здивувалася, коли досить скоро пiсля завершення навчання менi зателефонував Кiнан, з яким я не розмовляла, вiдколи ми поiхали з Техасу. Я вiдразу ж подумала, що йому щось треба. Очевидно, капiтан Рендал записав те, що вважав дискримiнацiею за статевою ознакою, в особову справу Кiнана. І хоч мене це тiшило, я знала, що вiн не заслуговуе на такi неприемностi.

Кiнан, може, й був горланем, але i я, i нашi однокласники знали: вiн стане дуже хорошим пiлотом. Пiд маскою недоумка ховався сильний, вiдданий, хоробрий, непохитний у своiй чесностi чоловiк, який прагнув лiтати так само, як я. З усiх моiх знайомих у Повiтряних силах йому я першому довiрила б прикривати тил, а це вже про щось свiдчить. Якщо я коли-небудь устряну в бiйку в барi, то сподiваюся побачити обличчя Кiнана Зеркеля. І знов-таки, якщо Кiнан стане учасником бiйки, то вiн, найпевнiше, ii й розпочне.

Я спитала Кiнана, чим можу допомогти, i вiн попросив написати йому офiцiйний лист пiдтримки. Звiсно, я напишу, сказала я, i допоможу знайти решту наших однокласникiв. Ми об’едналися й сказали босовi капiтана Рендала все, що ми думаемо. Нас майже не слухали, але той запис iз особовоi справи Кiнана успiшно зник. Дивно, але цей мiнi-бiй проти бю

ократii зблизив нас, зробив друзями. Ми домоглися анулювання неприемного запису, i мiж нами з’явилася взаемна повага. Кiнана вiдрядили працювати до Кореi, мене – до Японii, тож тримати зв’язок було досить просто. Наше навчання завершилося, але Кiнана Зеркеля я бачила не востанне.

На початку квiтня я сiла на довгий рейс до Японii, радiючи, що почалося доросле життя. Правда, я трохи побоювалася того, що воно приготувало для мене. Я була замiжня, однак мене з чоловiком роздiляли океани й континенти. Я працювала, щоб досягти своеi мрii, перебуваючи в такому кар’ерному полi, де домiнували чоловiки. Тут було повно людей, якi ставилися до мене так, нiби менi серед них не мiсце. Бiльшiсть уважала, що я виконуватиму роботу погано, одначе в мене все виходило. Менi доводилося починати все спочатку й здобувати довiру щоразу, як я опинялася в новiй командi. На тому етапi моеi кар’ери це вiдбувалося раз чи два на пiвроку.

Проте я мала найкращого друга, Єгера, що летiв зi мною, сидячи в клiтцi, у вантажному вiдсiку лiтака. У ветклiнiцi менi дали слабке заспокiйливе, з яким бiльшу частину дороги вiн мiг проспати, i перед злетом вiн охоче з’iв цей «чарiвний гот-дог». Нам треба було пересидiти нiч в аеропорту Токiо, i менi страшенно не подобалося, що я не можу випустити його з клiтки. Я спала, просунувши пальцi крiзь грати й пестячи його. Його рожевий нiс – для вiвчарок це рiдкiсть, у них зазвичай носи чорнi – я нiжно називала маленьким свинячим рильцем. Було неймовiрно мило спостерiгати, як Єгер спокiйно спить у клiтцi, поклавши голову на свою iграшку – маленьку свинку. Я прокинулася вiд охання й ахання японцiв довкола. Усi питали, чи можна сфотографуватися з тим лагiдним велетнем, що у мене в клiтцi. Очевидно, такi великi собаки в Японii трапляються рiдко.

Мiй чоловiк, який досi був кадетом i навчався в унiверситетi Техасу останнiй рiк, ще не працював, тож я зi своеi крихiтноi зарплати мала оплачувати i своi рахунки в Японii, i чоловiковi рахунки в Остiнi. То була тяжка зима. Часом я не могла собi дозволити навiть увiмкнути обiгрiвач, а тому багато ночей просидiла в лiжку у двох парах штанiв i шкарпеток за читанням iнструкцiй до лiтальних апаратiв. Однак менi не було самотньо: я завжди могла пригорнутися до великого пухнастого Єгера, щоб зiгрiтися.

Моiм першим завданням на базi в Японii було керувати ланкою спецiалiстiв-ремонтникiв. У Повiтряних силах персонал мае багато рiвнiв органiзацii: найменшу групу зазвичай називають ланкою, а найбiльшу – крилом. Кожне крило подiляеться на групи, групи – на ескадрильi, а ескадрильi – на ланки. Залежно вiд обсягу роботи, яку повинна виконати ланка, кiлькiсть людей у ii складi може коливатися вiд десятка до кiлькох сотень. Спецiалiсти-ремонтники працюють у пiдсобних майстернях – там вiдбуваеться весь «закулiсний» ремонт, коли лiтальний апарат прибирають з аеродрому. Бiльшiсть ремонтних робiт проводять саме ланки спецiалiстiв-ремонтникiв (авiа-ПММ, двигуни, радiоелектронне обладнання), але до швидкого ремонту вдаються просто на аеродромi. «Аеродромом» я називаю дорiжку для рулювання, ангари й паркомiсця лiтакiв, а також будiвлi, в яких живе технiчний персонал i пiлоти. Бiльшу частину, якщо не всiх, новеньких офiцерiв спочатку «обкатують» у цих пiдсобних майстернях i аж тодi посилають на аеродром.

Люди, якi працюють на аеродромi, живуть i дихають за його розкладом. Працювати на аеродромi означае швидко розвернути лiтальний апарат, пiдготувати його до польоту й переконатися, що летiти на ньому безпечно. Часто для цього треба вiдпрацьовувати чотирнадцятигодиннi змiни пiд крижаним снiгом, що його навсiбiч розвiюе вiтер. Я мала вiдпрацювати в майстернях шiсть мiсяцiв, перш нiж зароблю собi мiсце на аеродромi. І хоч я розумiю, що це все звучить не надто привабливо, менi хотiлося бути саме на аеродромi, в епiцентрi всього дiйства, – вчитися й долати випробування щодня.

Першого тижня в Японii, готуючись звiтувати своему першому командировi, майоровi Джонсону, я зробила геть усе, що наказали iнструктори КПОЗ. Попрасувала синю форму, схожу на такий собi синтетичний дiловий костюм. Тодi на пiджак, симетрично до значка з iменем, гордо почепила «навчальну» стрiчку, яка означала, що я пройшла весь курс; начистила взуття, зiбрала й туго заколола волосся. Я повiдомила про свое прибуття, сiла прямо, наче кiлок проковтнула, на стiлець бiля його дверей i стала терпляче чекати, коли мене покличуть.

– Дженнiнгз… Ходи сюди, – гукнув вiн.

Я несмiливо зайшла в дверi й зупинилася за пiвметра вiд столу. Коли я завченим рухом вiтала його, то ледь стримувала усмiшку. Я була в захватi вiд того, що моя кар’ера почалася, що я зустрiлася зi своiм першим командиром i що вiн наступнi двадцять рокiв, без сумнiву, буде менi за ментора. Я не могла дочекатися, коли вже почну перебирати вiд нього досвiд.

У кабiнетi майора Джонсона стояв присмерк, пахло мускусом i сигарами. Майор сидiв, але в ньому все одно вгадувалася солiдна фiгура й грубуватi манери. На зрiст вiн був близько двох метрiв i на

адував менi снiгову людину, тiльки безволосу. Його поголена потилиця i скронi, коротко пiдстрижене волосся на макiвцi – стандартна стрижка вiйськових – демонстрували велику голову, яка добре пасувала до його кремезного тiла.

– Сер, лейтенант Дженнiнгз, згiдно з наказом, звiтуе!

Мене вчили, що козиряти треба, доки не дiстанеш вiдповiдi. Я зосередила погляд на уявнiй точцi попереду, але бачила, як майор Джонсон оглядае мене згори донизу, оцiнюючи, як чiтко я дотримуюся вiйськових правил.

– Дiдько, – сказав вiн собi пiд носа. – Лейтенанте, щойно мiсячний цикл стане на завадi вашiй роботi, вас буде звiльнено. Тепер геть звiдси.

Вiн навiть не вiдкозиряв менi. Просто перевiв очi на комп’ютер, зiгнорувавши мене, i не сказав бiльше жодного слова. Я зацiпенiло стояла, все ще вiддаючи честь, шокована почутим. Потiм, усупереч тому, чого мене навчали, я повiльно опустила руку й повернулася кругом. Фактично, на його думку, я навiть не заслуговувала на вiтання у вiдповiдь, i моя присутнiсть у його ескадрильi не вiщувала нiчого доброго. Я й гадки не мала, чому вiн так мене не поважае, хоч ми щойно зустрiлися. Ідучи з його кабiнету, я обдумувала можливi причини такого ставлення. Мене перевiряють? Я маю йому протистояти? Я вирiшила зачекати кiлька днiв i придивитися до нього. Виявилося, що моi страхи були небезпiдставнi. Про якийсь особливий урок тут не йшлося. Вiн просто був козлом i ненавидiв жiнок. Менi ж доводилося високо тримати голову, загартовуватись i вчитися знаходити спiльну мову з людьми, якi вiдкрито зневажали все, чого я намагалася досягти. Це не вперше я мала прикусити язика. І, очевидно, не востанне. Правду кажучи, я багато чого навчилася за той короткий перiод роботи з ним, бо, хай там що, вiд лiдерiв, яких не хочеться наслiдувати, усе одно можна перейняти чимало.

Я переконана: життевий успiх майже не залежить вiд ситуацiй, у яких ви опиняетеся. Найбiльше важить ваша реакцiя на них. Замiсть скавулiти й качатися по пiдлозi, я вирiшила спрямувати розчарування, яке вiдчувала в такi моменти, на досягнення iдеалу абсолютно в усьому. І одне з улюблених мiсць, де я намагалася це робити, був полiгон.

Щоб носити службову зброю, треба здобути право, а для цього слiд просто зробити крок уперед, до цiлi, i стрiляти. Залежно вiд того, скiльки разiв ти влучаеш у серединку, ти або не здобуваеш право, або здобуваеш (часом навiть разом зi статусом експерта). Протягом усiеi кар’ери, виходячи на полiгон, я завжди показувала результат на рiвнi експерта. Байдуже, чи з легкоi вогнепальноi зброi, чи з нарiзноi, – стрiляти для мене завжди було природно.

Пiсля iнциденту в кабiнетi майора Джонсона в мене з’явився шанс трохи випустити пару на полiгонi в Мiсавi. Я знову все зробила на експертному рiвнi, i один з тамтешнiх iнструкторiв дав менi «п’ять», щоб привiтати з успiхом.

– Надзвичайно, Дженнiнгз. Стрiляеш, як дiвчисько.

Я спантеличилася. Вiн висловив менi комплiмент чи принизив мене? Менi й тут доведеться мати справу з цим гiвном?

Побачивши вираз мого обличчя, вiн швидко продовжив думку. І те, що вiн сказав, залишиться зi мною на всю мою кар’еру. Я згадуватиму цi слова щоразу, як братиму в руки зброю.

– Нi, серйозно, – провадив вiн. – Жiнки фiзiологiчно схильнi бути чудовими стрiльцями. Рiч у тонусi iхнiх м’язiв, центрi ваги, гнучкостi, диханнi, частотi серцебиття i, на мою думку, в психологii.

– У психологii? – перепитала я, зачарована його словами.

– Так, серйозно, – мовив вiн. – Бачиш, у тому, як ти стрiляеш, досить велику роль вiдiграе его. Коли спускаеться курок, один з ключiв до точностi влучання – правильний стан розуму. Якщо ти забагато вимагаеш вiд себе, то починаеш стискати зброю надто сильно i саботуеш сама себе. Чимало хлопцiв дають своему его забагато волi, гадаючи, буцiм вони несправжнi чоловiки, бо не вмiють стрiляти. А дiвчата приходять сюди повеселитися. Коли менi вдаеться, я намагаюся вчити своiх хлопцiв стрiляти, як дiвчисько. Знаеш, пiд час Другоi свiтовоi радянська армiя дуже успiшно використовувала жiнок-снайперок.

Вiн iще раз усмiхнувся й тут-таки вiдвернувся; я стояла мовчки. У жiнки е фiзичнi переваги в бою? Того вечора я прийшла додому й пошукала бiльше iнформацii. Як з’ясувалося, вiн мав рацiю. Я дiзналася, що жiнки загалом навiть з перевантаженнями дають собi раду краще за бiльшiсть чоловiкiв. Термiн «перевантаження» вживають на позначення прискорення з вектором униз, коли бойовi пiлоти виконують крутi повороти або рiзко набирають висоту. Це те саме, що ви вiдчуваете в животi в найнижчiй точцi американських гiрок: ваша вага немовби збiльшуеться в кiлька разiв, i здаеться, нiби вас притискае до сидiння. У людей, у яких верхня частина тулуба сильнiша за нижню, через перевантаження кров вiдпливае вiд мозку, що може призвести до непритомностi. Тим, у кого сила зосереджена в нижнiй частинi тулуба та животi (як у бiльшостi жiнок), легше побороти млiсть: треба лише напружити ноги й живiт, щоб завадити кровi вiдпливати вiд мозку.

Якщо це дiе й у вiйськовiй справ

, очевидно, тут усе також базуеться на гендерних стереотипах (коли вирiшують, кому що робити), то чому не всi бойовi пiлоти i снайпери – жiнки? Це, ясна рiч, малоймовiрно; але дослiдження допомогло менi зрозумiти, наскiльки абсурдно перешкоджати жiнцi щось робити, навiть не оцiнивши особисто, чи е в неi потрiбнi навички. Хай йому чорт, я пишалася, що стрiляю, як дiвчисько, i сподiвалася одного дня лiтати, як дiвчисько. Я буду найкращим пiлотом у Повiтряних силах.

Пiсля тих шести мiсяцiв роботи за кулiсами, у майстернi, пiд керiвництвом майора Джонсона, мене послали на аеродром, де темп був набагато швидшим, а працювати доводилося бiльше. Я була не проти гарувати, однак через це лишалося обмаль часу на фiзичнi вправи. Раз по раз я боролася на пробiжках з давньою травмою колiна, але дозвiлля зазвичай проводила вдома з Єгером. На аеродромi я нарештi знайшла лiдера, якого варто було наслiдувати, хоч через дивний вибрик долi – типова для вiйськових ситуацiя – рангом я була вища за нього. Старший майстер-сержант (СМС) Метт МакКейб був приписаний до моеi ланки сержантом старшого сержантського складу, а отже, мав найвище звання з усiх, хто перебував пiд моiм командуванням. Офiцери Повiтряних сил протягом усiеi своеi кар’ери роблять то те, то се, щоб мати бiльший досвiд, але сержанти старшого сержантського складу й iншi добровольцi зазвичай довго працюють на одному мiсцi, набуваючи бiльших знань та експертностi в конкретнiй сферi. Сержант Мак-Кейб працював тут уже кiлька рокiв i став для мене невичерпним джерелом iнформацii та урокiв лiдерства. Не знаю, як це в нього виходило, але вiн був найорганiзованiший сержант Повiтряних сил з усiх, кого я зустрiчала. Унiформа в нього завжди була чиста й свiжа. Якимось дивом наприкiнцi чотирнадцятигодинноi змiни, впродовж якоi ми всi тренувалися носити хiмзахист i протигаз, вiн примудрявся виглядати так, нiби щойно вийшов з душу. Вiн дуже пишався тим, що круг нього всi ходять струнко, i коли я взяла стерно влади у своi руки, його ланка вже показувала надзвичайно добрi результати. Одного дня, на початку роботи на аеродромi, я напучувала групу механiкiв, якi перебували пiд моiм командуванням. Сержант Мак-Кейб стояв поруч, руки в боки. Вiн був набагато вищий, тож просто нависав надi мною. Я й не пам’ятаю, що казала, але вiн кивав на пiдтримку, коли я розкладала все по поличках. Потiм вiн пiшов зi мною в мiй кабiнет i спитав, чи е в мене хвилинка, щоб поговорити. Я вже майже вiдмовилася, бо мала справи, але вiн схопив мене за плече й проштовхнув у дверi кабiнету:

– Нi. Поговорити треба зараз.

Вiн зачинив за собою дверi й почав розповiдати менi про лiдерство, абсолютно дохiдливо пояснюючи, чому моi щойно сказанi ланцi слова геть протилежнi тому, що я маю робити. Я була шокована.

– Чому ти нiчого не сказав при них? – спитала я.

– Бо це негативно позначилося б на твоему авторитетi. Я не збираюся демонструвати при них неповагу до тебе… На людях я буду з тобою погоджуватись, але надалi краще питай моеi думки, перш нiж просрати ланку, яку я створював багато мiсяцiв.

Офiцери приходитимуть у ланку й iтимуть з неi, але старший майстер-сержант Мак-Кейб працюватиме тут iще кiлька рокiв, аж поки дiстане нове призначення. Це востанне я так помилюся – прогавлю справжнього лiдера ланки i не зважу на неймовiрний пiдручний ресурс: роки його досвiду i його бажання мене вчити, а не протистояти менi.

Кажуть, на кожного жахливого офiцера у свiтi е сержант, у якого не склалося з Повiтряними силами. Що ж, старший майстер-сержант Мак-Кейб дуже серйозно поставився до перетворення мене на хорошого офiцера, i я досi вважаю його одним зi своiх найлiпших вiйськових менторiв.

Тепер, коли я вже цiлком призвичаiлася до новоi роботи в Японii, настав час почати готуватися до здобуття посади пiлота – крiм виконання поточноi роботи. Щоб на мене взагалi звернули увагу, потрiбна була пiдтримка всього найвищого керiвництва. До того ж мою кандидатуру мала одностайно запропонувати база. Менi довелося зробити все можливе, щоб бути гiдною конкуренткою.

У серпнi 2001 року я на кiлька мiсяцiв повернулася в Штати на тимчасову службу на Кiртлендськiй базi Повiтряних сил в Альбукерке (штат Нью-Мексико). Я подала заявку на курс дослiдження аварiй лiтакiв i вступила на нього, сподiваючись, що так для найвищого керiвництва виглядатиму офiцiйно ще краще. Курс тривав лише шiсть тижнiв, але, якби раптом на базi стався якийсь iнцидент iз лiтаком, у мене була б неймовiрна перевага. 11 вересня 2001 року, через кiлька тижнiв пiсля початку програми, я звично прокинулась i почала вдягатися на заняття. Новини завжди йшли у мене фоном, однак почуте того ранку буквально прибило мене до землi. Якийсь лiтак зiткнувся з вежею Всесвiтнього торгового центру, i з хмарочоса, наче з труби, валував дим.

Я приклеiлася до телевiзора; репортери обмiрковували, що ж там трапилося. Механiчна проблема? Помилка диспетчерiв? Я була певна: хоч що там сталося, ми обговорюватимемо це в класi.

Коли я встала, щоб вимкнути тел

вiзор, то з жахом побачила в прямому ефiрi, як другий лiтак налетiв на другу вежу. Це не була випадковiсть. Я зрозумiла, що на нас напали, i в животi все перевернулося. Коли того дня я приiхала на заняття, Кiртленд був зачинений i довкола нього кружляли армiйськi «Гаммери». Авiацiйнi школи зачинили по всiй краiнi. Повiтрянi шляхи для невiйськових польотiв ненадовго закрили. Наша краiна вже нiколи не буде такою, якою була.

На жаль, я запланувала отримати свiдоцтво пiлота-аматора в отаких неймовiрно мiнливих умовах. У тi роки першим кроком у пiлотних навчаннях уважалися польоти на Т-3, але через певнi механiчнi проблеми лiтати на них було годi. Хоч як скажено це звучить, посилати кандидатiв у пiлоти на здобуття свiдоцтв стало тимчасовим заходом, поки не ухвалять якогось iншого прийнятного рiшення. Тож тепер, коли я знову була в Сполучених Штатах, менi хотiлося перейти цей критично важливий рубiкон. Усю вiдпустку я планувала витратити саме на це й вирiшила, що поiду в Остiн. Кiлька тижнiв ходитиму на заняття, щоб навчитися лiтати, а решту часу проводитиму з родиною й чоловiком. Я знала: якщо я самостiйно здобуду лiцензiю, то стану набагато цiкавiшим кандидатом; це один з небагатьох крокiв, за який мали б платити Повiтрянi сили, а от знайти грошi самотужки було непросто. За кiлька рокiв перед тим, навчаючись iще в коледжi, я витратила всi заощадження на новiсiнький мотоцикл «Ямага FZR600». Я замiнила глушник на вихлопну систему «Йошимура» з вуглетканини, яка повсякчас створювала вiдчуття, нiби я лечу на реактивному лiтаку. Цей мотоцикл був для мене, наче дитина, але, поки я працювала в Японii, мала тримати його на складi. Я розумiла, що треба ухвалювати розумнi рiшення, тож твердо постановила продати мотоцикл, щоб заплатити за лiцензiю. Мое серце розкраялося, хоч то була тiльки одна жертва з багатьох заради досягнення своiх мрiй. Я твердо вiрила: вона того варта.

Наприкiнцi вересня 2001 року я записалася на курс пiлотiв-аматорiв у Джорджтаунi (штат Техас), що за тридцять хвилин вiд Остiна, i, коли уряд знову вiдкрив авiашколи по всiй краiнi, почала навчання. Моя цивiльна авiацiйна пiдготовка проходила, мов ураган: я вчилася вдень i вночi, проводила в лiтаку максимально можливу кiлькiсть часу. Зрештою я здобула лiцензiю за два з половиною тижнi, побивши рекорд школи. Приблизно через три днi пiсля початку пiдготовки для мене настав час самостiйно летiти по маршруту. «По маршруту» означало, що ви приземляетеся не в тому аеропорту, з якого злiтали. Для пiлота-початкiвця це дуже серйозно.

Я була готова. Я планувала вилетiти з Джорджтауна, попрямувати до Вейко, потiм до Колледж-Стейшена (Техаський унiверситет А amp;М) i повернутися назад у Джорджтаун. На цьому етапi, на третiй день навчання, я дуже мало знала про польоти. Фактично менi було вiдомо, що треба брати до уваги напрям вiтру, аби скеровувати лiтак, i що для того, щоб дiстатися кiнцевого пункту, слiд якийсь час тримати певний напрям. Ось i все. Я майже нiчого не знала про iншi iнструменти навiгацii. Я не лiтала наослiп, але пам’ятаю, як радiла й водночас боялася за себе, бо була майже зовсiм необiзнана.

Перед вильотом я все перевiрила i злетiла з маленького аеродрому в Джорджтаунi (штат Техас). Я скорiше була збуджена, нiж знервована: нарештi я самостiйно пiднiмаюся в повiтря! Я роками мрiяла про цю мить. Частину шляху, що лежала мiж Джорджтауном i Вейко, я пролетiла без iнцидентiв. Згiдно з iнструкцiею, я зв’язалася з Г’юстоном, i контролер роздратовано вiдповiв, що вони мене бачили. Я знала, що повiтряний простiр Г’юстона – це щось скажене, тож менi було трохи нiяково, що я iх потривожила. Але на вiдтинку шляху вiд Вейко до Колледж-Стейшена погода почала погiршуватися. Хмари спускалися нижче й нижче, i мiй маршрут теж, бо я ще не мала права лiтати в хмарах. Однак менi думалося, що все буде гаразд, адже я педантично коригувала курс залежно вiд вiтру й лишалася на маршрутi. А потiм Нацiональна гвардiя ледве не посадила мене на землю.

На пiвдорозi до Колледж-Стейшена я щось помiтила краечком ока. Коли повернулася подивитися, що вiдбуваеться, раптом з’явилися два вертольоти «Чорних яструбiв», прилаштувавшись справа i злiва вiд мене. Г’юстон поiнформував по радiо, що я прямую просто до Техаського унiверситету А amp;М, а там сьогоднi футбол. Пiсля одинадцятого вересня лiтальним апаратам заборонили наближатися до великих скупчень людей. Я мусила негайно скоригувати курс.

Серце в мене страшенно калатало, проте я пiдкорилась i швидко зрозумiла, що скоро зiйду з курсу. Треба буде коригувати маршрут, а я не зможу цього зробити, бо лечу сама, дуже близько до землi, у складних погодних умовах, маючи за плечима лише вiсiм годин польотiв. Я розвернулася, помахала гелiкоптерам i швидко обдумала можливi варiанти. Менi, певно, годилося летiти назад до Вейко, але я вже була на пiвдорозi до Колледж-Стейшена, тож могло не вистачити пального. Та й погода гiршала. На це теж слiд було зважити.

Подумки я квапливо, методом наукового тику прорахувала маршрут, як

й досить далеко обходитиме стадiон. Потiм неохоче викликала по радiо диспетчерiв Г’юстона.

– Так, Сессна, сiм-шiсть, листопад… Говорiть, – сказав диспетчер, зiтхаючи.

– Г’юстон, сiм-шiсть, листопад… ем… Вiзьмiть до уваги… Ну… Я пiлот-учень, уперше самостiйно лечу по маршруту, i та корекцiя збила мене з курсу. Погода гiршае, я тепер не певна на сто вiдсоткiв, що знайду Колледж-Стейшен.

На щастя, старший майстер-сержант Мак-Кейб пояснив менi, що просити про допомогу – ознака сильноi людини. Я запам’ятала: визнати, що тобi щось не пiд силу, – це добре.

У напруженiй тишi, що запала по моiх словах, можна було вiдчути, як змiстилися прiоритети в Г’юстонськiй диспетчерськiй: для диспетчера, який щойно дратувався через мене, я раптом стала найважливiшим об’ектом.

– Кхм, вас зрозумiв, Сессна, сiм-шiсть, листопад. Надiшлiть сигнал один-два-сiм-шiсть i сигнал розпiзнавання. Це був спосiб знайти мене на радарi. Я клацнула перемикачем i блимнула на екранi диспетчера; вiн пiдтвердив, що бачить, де я.

– Гаразд, Сессна, вiзьмiть лiвiше на п’ять градусiв i прямуйте по один-три-нуль. Зв’яжiться зi мною через п’ятнадцять хвилин. Я дам свiжу iнформацiю щодо погоди.

Заспокоена тим, що хтось може вказати менi напрям, я видихнула, хоч i не знала, що весь цей час тамувала дух. Я просто розслаблюся й дотримуватимуся його вказiвок, а через п’ятнадцять хвилин зв’яжуся з ним i сподiватимуся на краще.

Одначе не так сталося, як гадалося.

– СЕССНА, СІМ-ШІСТЬ, ЛИСТОПАД, Г’ЮСТОН… ВИ ТАМ? – нетиповий, майже панiчний тон диспетчера до смертi налякав мене й вивiв з короткочасного розслаблення.

– Так! Г’юстон, Сессна, сiм-шiсть, листопад… Чую вас добре.

– Сессна, ви зникли з мого радара… – зiтхнув диспетчер. – Мабуть, ваш передавач несправний. Наберiть знову код i надiшлiть сигнал розпiзнавання.

Але всi нашi спроби розв’язати проблему не допомогли: передавач так i не працював стабiльно. Ми обое поволi почали розумiти ситуацiю. Я зникла з його радара й могла покластися тiльки на себе.

– Що ви бачите довкола? – спитав вiн.

– Ну, я бозна-де… Корiв?

Вiн реготнув.

– Іще щось?

– Я лечу так низько, що вже скоро читатиму дороговкази, але поки ще нi. Бiльше нiчого не бачу.

Я глибоко вдихнула. Я впораюсь. Я знала, що впораюсь.

– Зi мною буде все гаразд, – запевнила я його. – Я знаю, що можу все знайти. І певна, що невдовзi побачу мiсто.

Диспетчер безсило вiдповiв:

– Ну, ви йшли хорошим курсом, коли я востанне бачив вас на радарi. Тримайтеся. Я зателефоную на аеродром i скажу, щоб виглядали вас. Хай щастить.

Скажу вам пiд секретом: слова «хай щастить» – останне, що хочеться почути вiд авiадиспетчера. У такiй справi це взагалi нi до чого.

Я цiлковито належала сама собi. Я перехопила штурвал i зосереджено насупила брови. У такi моменти страх нiколи не був для мене частиною рiвняння. Навпаки, з якоiсь причини мiй фокус звужуеться, стае наче точка лазерноi указки. І тiльки пiсля iнциденту я дозволяю собi цей адреналiновий потiк страху. Того дня, тiеi митi й у тому лiтальному апаратi я вперше опинилася в ситуацii, коли треба було так зосередитися. На кону стояли життя i смерть.

Кожний помiтний наземний орiентир я звiряла з картою, що лежала поруч, i рiвно дихала, а хмари спускалися нижче й нижче. Я шукала способiв посадити лiтальний апарат, коли в мене закiнчиться пальне, але, на жаль, лише пiсля двох днiв iнструктажу я ще не знала, як користуватися всяким навiгацiйним приладдям, що опинилося в моему розпорядженнi. Однак приблизно через двадцять хвилин я нарештi помiтила аеродромний маяк крiзь iмлу чимраз нижчих хмар. Це було найпрекраснiше видовище, яке я бачила в життi.

Я полегшено вiдiтхнула i попросила по радiо дозволу на посадку. І тiльки тодi, коли шасi мого лiтака торкнулися посадковоi смуги, я дозволила собi вiдчути всю вагу нещодавнiх подiй. Я зупинилася й попросила заправити лiтак. Потiм вилiзла з нього, впала колiньми на цемент i почала смiятися та цiлувати землю. Буде що розповiсти iнструкторовi, коли говоритиму з ним.

Раптом я вiдчула страшенний голод, тож вирiшила перекусити. Це був найсмачнiший клаб-сандвiч з усiх, що я iла в життi. Потiм я зателефонувала в школу й переповiла iсторiю iнструкторовi.

– Найми авто i вертайся сюди, – сказав вiн.

Інструктор запевнив, що завтра приiде по лiтак. Але щось у менi заворушилося. Я хотiла закiнчити почате.

– Нi. Я цiлком можу долетiти назад. Я мушу долетiти назад, бо, може, бiльше й не наважуся залiзти в лiтак, – вiдповiла я.

Було чути, як вiн вагаеться.

– Ти переконана? – спитав вiн скептично.

Я знала, що треба робити. Мое мiсце було в лiтаковi.

– Так, якщо ви не проти. Тут кажуть, що хмари вже розсiюються.

– Гаразд, якщо ти цього хочеш… Я певен, що ти впораешся.

Його вiра в моi сили пiдтримала мiй дух. Я поклала слухавку й обiйшла довкола свого лiтака. Потiм залiзла в нього, завела двигун i рушила на злiтну смугу. Мене огорнуло вiдчуття неймовiрноi свободи. У ту мить, коли шасi знову вiдiрвалися вiд з

млi, я вже знала, що знайшла справжне покликання. Менi навiть не було страшно – я вiдчувала тiльки пiднесення. Через багато рокiв, коли згадуватиму цей момент, я думатиму тiльки про те, що мене, певно, паралiзувало б вiд страху, якби я тодi знала все, що знаю тепер, усе, що могло статися не так. Але тодi я просто радiсно злiтала до хмар.

Хмари й досi були важкi, однак гiрше нiби не ставало. Хоч пiсля iсторii пiд хмарами й потреби летiти якнайнижче до землi я занервувалася, бо погода могла знову зiпсуватись. Коли я побачила в хмарах прорiз, то попрямувала до нього, виконала рiзкий пiдйом i проскочила через цю невелику прогалину, щоб глянути, що вiдбуваеться нагорi.

Над тiею сiрiстю, що тисла на мене, було яскраве чисте сине небо. Коли я пробилася крiзь хмари й подивилась униз, менi здалося, що пiдi мною розстелили бiлу пухнасту вовняну ковдру. Це було приголомшливо, менi аж дух забило.

Через недосвiдченiсть я не розумiла того, що це був надто небезпечний – i навiть незаконний – маневр. Летiти понад хмарами – неймовiрно безглузде рiшення. Я дiзналася погоду в Колледж-Стейшенi, проте й гадки не мала, яка насправдi була ситуацiя в Джорджтаунi. Якби над домашнiм аеродромом висiли хмари, я застрягла б у них, адже не могла покладатися на радiопередавач. Я ще не навчилася проривати хмарнiсть i, мабуть, розбилася б. Але того дня менi дуже пощастило: у хмарах навколо домашнього аеропорту утворився великий просвiток. Я приземлилася без проблем i радiсно переповiла все iнструкторовi.

Коли я дiйшла до частини, де злетiла понад хмарами, вiн сказав:

– Нi, ти цього не робила.

– Робила! І це було прекрасно, – вiдповiла я йому, широко усмiхаючись.

– Ти мене не розумiеш. Нi. Ти не робила нiчого дурного й незаконного. Якщо хочеш здобути лiцензiю, ти не робила цього, – суворо мовив вiн.

Моя радiсть на обличчi вiдразу ж погасла.

– О! Так. Я кажу, це було б круто, – додала я, сором’язливо усмiхаючись.

Вiн попестив мене по головi, i серце мое стислося вiд згадки про тата. Може, це вiн розсунув хмари над Джорджтауном. Менi хочеться так думати.

Коли я отримала лiцензiю, настав час знову сiдати в лiтак i прямувати через океан у Японiю. Цього разу Джек, мiй чоловiк, полетiв зi мною. У той рiк, який ми прожили нарiзно, вiн закiнчував навчання в коледжi. Я пишалася ним i водночас заздрила, бо його взяли на авiапiдготовку просто з КПОЗ. А що вiн був моiм чоловiком, то його на рiк закрiпили за моею частиною в Японii, поки вiн чекав, коли розпочнеться авiацiйне навчання в Оклахомi. Це називалося «статус-резерв» i означало, що вiн контактуватиме з пiлотами в моiй частинi i що до нього ставитимуться так само, як до них. Я нетерпляче чекала на початок нашого спiльного життя пiсля року нарiзного iснування. Нарештi – в однiй краiнi, обое на шляху до своiх мрiй.

Але дуже швидко стало очевидно, що я зробила велику помилку. Тiльки-но ми почали зустрiчатися, мене намагалися вiдмовити одружуватися з ним майже всi моi знайомi. І його родина теж. Я зiйшлася з ним невдовзi пiсля батьковоi смертi, i мiй емоцiйний стан укупi з тим, що вiн був першим хлопцем, з яким я спала, просто затьмарив менi розум. Я була молода й думала, що закохана; менi здавалося, нiби я протистою цiлому свiтовi. Нiхто не вiрив у нас, проте я вiрила – ми вiрили. Це було навiть романтично. Тепер, згадуючи все, я думаю, що то були просто наiвнi дурощi.

Коли ми приiхали в Японiю i почали жити разом, мiй оптимiзм дуже швидко згас. Усi рiднi мали щодо нього рацiю, а тут, у Японii, мене перестали поважати, бо я взяла з ним шлюб. Було чимало бойових пiлотiв, якi перестерiгали мене, однак я цього не розумiла. Я призвичаiлася до думки, що життя складне. Я так вирiшила, але воно було мое, i я мала так жити.

Одного вечора, мiсяцiв через вiсiм пiсля чоловiкового приiзду до Японii, я читала в лiжку. З якоiсь причини ми почали сперечатися щодо правил Повiтряних сил. Джек уважав, нiби вони не всi хорошi, i наполягав, що на деякi з них можна просто не зважати.

– Чудово. Сподiваюся, з таким пiдходом ти нiколи не станеш командиром, – рiзко вiдповiла я й утупилася в книжку.

Тодi, наче бик перед ривком, Джек схилився надi мною зi стиснутими кулаками й витрiщився, немовби чекав, поки я насмiлюся знову заговорити. Мене охопила панiка. Вiн частенько втрачав самовладання, але цього разу все здавалося iнакшим. Неквапом, уникаючи його погляду, я вислизнула з лiжка. Я вирiшила спакувати валiзу (вже не вперше) i пiти переночувати в подружки, що жила неподалiк.

Та щойно я почала повiльно вiдходити вiд чоловiка, як опинилася на пiдлозi. Менi знадобилася хвилина, аби зрозумiти, що сталося. Шокована, я звела очi вгору й помалу збагнула: вiн ударив мене в спину – i я полетiла на шафу. Потiм, вiдскочивши вiд неi, приземлилася на дупу. Нiзащо не забуду тiеi митi, коли розгублено дивилася на нього з пiдлоги.

Нi, менi не було страшно. Правду кажучи, я збиралася добряче поквитатися з ним, однак то була просто емоцiйна зрада нереальних масштабiв. Виявляеться, вi

зневажав мене, думаючи, нiби до мене можна ставитися отак? Тодi я взяла намiр розлучитися, i вiн одразу побачив це в моiх очах. Джек упав на колiна, почав плакати й вибачатися. Я пiдвелася й притисла його голову собi до грудей. Ми обое знали, що нашому шлюбовi кiнець. Вiн усе життя потерпав вiд свого темпераменту. Якось Джек сказав менi, що через свою запальнiсть боiться одружуватись i що вiн не вартий мене.

Наступнi кiлька днiв ми пережили багато болiсних розмов, але менi все вже було зрозумiло. Я не повторюватиму маминих помилок i не чекатиму, поки ситуацiя дiйде краю. Джек ридав i благав не йти вiд нього, i це здивувало мене. Я завжди вiдчувала, що вiн ставиться до мене так, нiби ненавидить.

Я швидко втямила: його надзвичайно турбуе те, чи скажу я комусь, що вiн мене вдарив. Йому було соромно за себе, i вiн, очевидно, боявся, що це зашкодить його кар’ерi. Ми мали жити в Японii ще кiлька мiсяцiв i, щиро кажучи, я не знала, з якого боку пiдiйти до нашого розлучення в чужiй краiнi. Я не хотiла звертатися до юридичних послуг частини, тож погодилася дозволити йому пожити зi мною, аж поки ми повернемось у Штати. Одначе вiд тiеi ночi ми бiльше нiколи не були справжнiм подружжям.

Якщо чесно, пiсля того iнциденту я вiдчула неабияке полегшення. Звiсно ж, я була спустошена, але в певному розумiннi це розчистило менi шлях. Я нарештi змогла зосередитися на своiй метi. Часу сумувати не було. Я мала повертатися до роботи.

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Примечания

1

Генрi Арнольд – американський военачальник, генерал Повiтряних сил США. (Тут i далi прим. перекл., якщо не зазначено iнше.)

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить