Неординарнi. Історii успiху
Малколм Гладуелл

Що робить людей неординарними? Чи багато вирiшуе випадок у нашому життi? Як цiлковито реалiзувати своi таланти? Скiльки годин наполегливоi працi необхiдно, аби стати кращим iз кращих? Шокуючi, вражаючi, неймовiрнi приклади з життя Бiла Гейтса, одне з найвiдомiших дослiджень в iсторii психологii – експеримент «Термiти» Льюiса Термана, бiографii зiрок канадського хокею та звички селян минулого столiття… Переконайтеся, що слова «генiй» бiльше не iснуе. Але поки в людей е здiбностi, наполегливiсть i фантазiя – будуть неординарнi. Станьте одним iз них!

Малколм Гладуелл

Неординарнi

Історii успiху

© Malcolm Gladwell, 2008

© Depositphotos/stuartmiles, обкладинка, 2016

© Hemiro Ltd, видання украiнською мовою, 2016

© Книжковий Клуб «Клуб Сiмейного Дозвiлля», переклад i художне оформлення, 2016

Неординарнi

Історii успiху

Присвячуеться Дейзi

Вступ. Таемниця Розето

Цi люди померли вiд старостi. Ось i все

1

Розето-Вальфорторе затишно розмiстилося у ста милях на пiвденний схiд вiд Рима в Апеннiнському передгiр’i iталiйськоi провiнцii Фоджа. Як достоту середньовiчне поселення, мiсто збудовано навколо великоi центральноi площi. Навпроти площi розташовуеться Палаццо Марчезале, палац родини Саджезе, колишнiх великих землевласникiв. Прохiд пiд аркою з одного боку веде до церкви Мадонни дель Кармiни – покровительки гори Кармiни. Схилом гори бiжать вузькi кам’янi сходи, по обидва боки вiд яких скупченi двоповерховi кам’янi будинки з дахами iз червоноi черепицi.

Протягом столiть селяни Розето працювали в мармурових кар’ерах ближнiх гiр або обробляли землю долини, розмiщеноi терасами. Щоранку вони проходили п’ять чи шiсть миль горою вниз, а ввечерi повторювали цю саму тривалу мандрiвку назад. Життя було важким. Жителi майже всi були неписьменнi й злидарювали страшенно. Вони не надто сподiвались на економiчне зростання, аж допоки в дев’ятнадцятому столiттi до Розето не долетiла чутка, що за океаном iснуе земля нових можливостей та перспектив.

У сiчнi 1882 року гурт iз одинадцятьох мешканцiв Розето – десять чоловiкiв та один хлопчик – вiдпливли до далекого Нью-Йорка. Свою першу нiч в Америцi вони спали на пiдлозi в шинку на Малберрi-стрит, Маленька Італiя, Мангеттен. Тодi вони помандрували на захiд, i, зрештою, знайшли роботу у сланцевому кар’ерi за дев’яносто миль на захiд вiд мiста Бангор, Пенсильванiя. Наступного року ще п’ятнадцять жителiв Розето вiдпливли до Америки, причому деякi з них також опинилися в Бангорi, у тому самому кар’ерi. Цi iммiгранти, своею чергою, дали знати мешканцям Розето, що в Америцi – рай для сподiвань, i незабаром група за групою, люди з Розето пакували валiзи й пливли до Пенсильванii, аж поки потiк iммiгрантiв не перетворився на потужну повiнь. 1894 року тисяча двiстi жителiв Розето подали документи на отримання американських паспортiв, залишаючи порожнiми цiлi вулицi iталiйського селища.

Колишнi мешканцi Розето почали купувати землю на кам’янистих схилах, на вузьких вуличках, що бiгли вгору й униз схилом пагорба, та будували двоповерховi кам’яницi з похилими дахами, що розташовувалися близько одна до одноi. Вони звели церкву, нарекли ii церквою Дiви Марii гори Кармель i назвали головну вулицю, на якiй вона стояла, Гарибальдi-авеню, на честь великого генерала, котрий об’еднав Італiю. Із самого початку вони назвали свое мiсто Новою Італiею, проте згодом змiнили назву на Розето, яка видавалась едино правильною, зважаючи на те, що майже всi вони походили з одного селища в Італii.

1896 року енергiйний священик на ймення отець Пасквале де Нiско взяв на себе обов’язки настоятеля церкви. Саме вiн започаткував духовнi спiльноти та фестивалi; заохочував населення обробляти землю й висаджувати цибулю, квасолю, картоплю, динi та фруктовi дерева на довгих заднiх подвiр’ях за будинками. Вiн роздавав насiння й бульби. Мiсто наповнилося життям. Мешканцi Розето почали тримати свиней на заднiх дворах i вирощувати виноград з метою готувати домашне вино. З’явилися школи, парк, жiночий монастир i цвинтар. На Гарибальдi-авеню вiдкрились невеличкi крамницi, пекарнi, ресторани та кафе. З’явилися понад десяток фабрик, на яких шили блузи. Сусiднiй Бангор майже повнiстю належав валлiйцям та англiйцям, а мiсто поруч було нiмецьким, це означало, якщо взяти до уваги i без того складнi стосунки мiж англiйцями, нiмцями та iталiйцями, що Розето належало виключно iталiйцям. Якби в першi десятилiття двадцятого столiття ви пройшлися вулицями Розето в Пенсильванii, то почули б, що розмовляли тут виключно iталiйською, i не просто iталiйською, а пiвденним дiалектом Фоджа, що побутував в iталiйському Розето. Мiстечко Розето в Пенсильванii було таким собi крихiтним самодостатнiм свiтом, невiдомим для навколишнього свiту. Воно могло й надалi таким залишитись, якби не один чоловiк – Стюарт Вулф.

Вулф був лiкарем. Вiн вивчав процеси травлення й роботу шлунка, викладав у медичнiй школi при унiверситетi

клагоми. Лiто вiн проводив на фермi в Пенсильванii неподалiк Розето, хоч це не мало особливого значення, оскiльки, навiть проживаючи в сусiдньому мiстечку, нiхто не вiдав багато про Розето, що був цiлим свiтом у собi. «Якось, коли ми були там улiтку, а саме наприкiнцi 1950-х рокiв, мене запросили провести семiнар у мiсцевому медичному товариствi, – розповiдав згодом Вулф у одному з iнтерв’ю. – Пiсля дискусii мiсцевий лiкар запросив мене на келих пива. Поки ми пили пиво, вiн зазначив: „Знаете, я працюю вже сiмнадцять рокiв. Пацiенти до мене приходять з усiх усюд, проте в Розето не знайти пацiента молодшого вiд шiстдесяти п’яти рокiв iз хворим серцем“».

Вулф був приголомшений. За вiкном 1950-тi роки, до винайдення лiкiв для зниження рiвня холестерину та агресивних засобiв iз запобiгання хвороб серця ще довго. Серцевi напади були справжньою епiдемiею у США. Вони стали основною причиною смертей серед чоловiкiв, молодших за шiстдесят п’ять рокiв. Неможливо працювати лiкарем, пiдказував здоровий глузд, i не побачити серцевого нападу.

Стюарт Вулф вирiшив дослiдити це питання, для чого заручився допомогою та пiдтримкою деяких своiх студентiв i колег з Оклагоми. Вони зiбрали свiдоцтва про смерть мешканцiв мiста, проаналiзували записи лiкарiв. Узяли медичнi iсторii, створили сiмейну генеалогiю. «Ми багато працювали», – розповiдае Вулф, – i вирiшили здiйснити попередне дослiдження. Ми почали 1961 року. Мер повiдомив: «Усi моi сестри прагнуть вам допомогти». Вiн мав чотири сестри. Вiн сказав: «Можете зайняти примiщення мiськоi ради». Я запитав: «А де ж проходитимуть засiдання мiськоi ради?». На що мер вiдповiв: «Ми вiдкладемо iх на певний час». Жiнки дiйсно приносили нам iжу. У нас були невеличкi будки, у яких ми збирали кров та робили ЕКГ. Ми були там протягом чотирьох тижнiв. Згодом я мав розмову з мiсцевою владою, i нам на перiод лiтнiх канiкул видiлили примiщення школи. Ми запросили всiх жителiв Розето пройти тести.

Результати були разючими. Буквально жодна людина в Розето, молодша за п’ятдесят п’ять рокiв, не померла вiд серцевого нападу i не мала жодних ознак недуг серця. Що стосуеться чоловiкiв, старших анiж шiстдесят п’ять рокiв, то рiвень смертностi через серцевi напади в Розето становив заледве половину кiлькостi по США загалом. Рiвень смертностi в Розето вiд усiх випадкiв виявися на 30–35 % нижчим, анiж очiкували.

Вулф залучив свого друга Джона Бруна, соцiолога з Оклагоми. «Я найняв студентiв-медикiв та студентiв факультету соцiологii, що навчалися на останньому курсi, як iнтерв’юерiв. Отож, ми ходили вiд дверей до дверей, опитуючи кожного у вiцi понад двадцять один рiк, – згадуе Брун. Зазначенi подii вiдбувалися бiльше нiж п’ятдесят рокiв тому, проте в голосi Бруна досi чути подив, коли вiн описуе, що саме вдалося знайти. – Не спостерiгалося самогубств, алкоголiзму, наркоманii та обмаль дрiбних злочинiв. Нiхто не одержував соцiальних виплат. Потiм ми шукали виразки шлунка й дванадцятипалоi кишки. Нiчого не знайшли. Цi люди помирали вiд старостi. От i все».

Професiонали на кшталт Вулфа мають спецiальну назву для мiсць, подiбних до Розето, – мiсць, що лежать поза межами розумiння, мiсць, де не дiють звичнi правила. Розето було унiкальним.

2

Спочатку Вулф подумав, що мешканцi Розето дотримувалися певних дiетичних звичок, започаткованих ще у Старому Свiтi, а тому були здоровiшими за решту американцiв. Проте швидко зрозумiв, що помилився. Вони готували на смальцi замiсть того, щоб використовувати значно кориснiшу оливкову олiю, як робили це вдома – в Італii. Пiца в Італii – тонкий корж iз сiллю, оливками, а ще дрiбкою помiдорiв, анчоусiв або цибулi. Пiца ж у Пенсильванii – це хлiбне тiсто з ковбасою, паперонi, салямi, шинкою i часом яйцями. Десерти на взiр печива бiското та кренделiв таралi колись подавали лише на Рiздво й Великдень, але тепер iх iли протягом усього року. Коли Вулф залучив дiетологiв до аналiзу харчових звичок мешканцiв Розето, з’ясувалося, що переважну частину вiд 41 % отримуваних ними калорiй вони беруть iз жиру. У цьому мiстi нiхто не прокидався на свiтанку, щоб попрактикувати йогу чи пробiгти шiсть миль. Жителi Розето в Пенсильванii палили й багато хто страждав на ожирiння.

Якщо результати дослiдження не пояснювалися нi дiетою, анi заняттями спортом, то, може, рiч у генетицi? Тi люди являли собою злютовану громаду з одного регiону Італii, а тому наступною думкою Вулфа було те, що саме ця обставина захищае iх вiд хвороб. Отож, вiн вiдстежував родичiв мешканцiв Розето, якi жили в iнших частинах США, намагаючись зрозумiти, чи мали вони таке саме вiдмiнне здоров’я, як iхнi брати й сестри з Пенсильванii. Як виявилося, не мали.

Потiм Стюарт Вулф звернув увагу на регiон, у якому проживали мешканцi мiста. Чи життя поблизу обнiжжя пагорбiв Схiдноi Пенсильванii так добре впливало на iхне здоров’я? Найближчими мiстами до Розето були Бангор, що розташовувався просто пiд горою, та Назарет – за кiлька кiлометрiв далi. Мiстечка були приблизно такого самого розмiру, як i Р

зето, та й населяли iх такi ж трударi-iммiгранти з Європи. Вулф вивчив медичнi записи мешканцiв обох мiстечок. Серед чоловiкiв, старших вiд шiстдесяти п’яти рокiв, рiвень смертностi був утричi вищим, анiж у Розето. Знову глухий кут.

Тепер Вулф усвiдомив, що таемниця полягала не в дiетi, спортi, генах чи розташуваннi. Рiч була в самому Розето. Щойно Брун i Вулф пройшлися мiстом, вони знайшли причину. Дослiдники спостерiгали за тим, як мешканцi навiдували одне одного, зупиняючись погомонiти iталiйською на вулицi, або, скажiмо, готували одне для одного на задвiр’ях своiх осель. Вони дiзналися також про фамiльнi клани, що лежали в основi соцiальноi структури мiста. Вони побачили, у скiлькох будинках пiд одним дахом живуть три поколiння i як шанують бабусь та дiдусiв. Вони ходили на месу в церквi й побачили, якою мiрою об’еднуе та заспокоюе церква. Вони нарахували двадцять двi окремi громадськi органiзацii в мiстечку з населенням трохи бiльше як двi тисячi. Вони побачили, що заможнi не хвалилися своiм успiхом, натомiсть допомагали тим, хто цього потребував.

Перенiсши культуру селян Пiвденноi Італii на схили сходу Пенсильванii, цi люди утворили потужну захисну соцiальну структуру, здатну вберегти iх вiд натиску сучасного свiту. Здоров’я мешканцiв Розето було пов’язане з мiсцем, звiдки вони походили, адже вони створили свiй свiт у крихiтному мiстечку в горах.

«Пам’ятаю, як уперше потрапив до Розето й побачив сiмейнi обiди, що збирали за одним столом три поколiння, пекарнi, людей, котрi сновигали сюди-туди вулицею, сидiли на ганках i гомонiли мiж собою, фабрики, на яких працювали жiнки, виготовляючи блузи, тимчасом як чоловiки тяжко працювали у сланцевих копальнях, – згадуе Брун. – То було дивовижно».

Коли Брун та Вулф уперше представили своi знахiдки медичнiй спiльнотi, можете уявити собi скептицизм, який на них чекав. Вони поiхали на конференцiю, пiд час якоi колеги представляли довгi рядки даних, умiщених у складнi таблицi, що посилалися на певний ген чи фiзiологiчний процес, але самi вони, натомiсть, розповiдали про таемничий та чарiвний вплив розмов i сумiсного проживання трьох поколiнь пiд одним дахом. Тривале життя, як стверджувала загальноприйнята мудрiсть, багато в чому залежало вiд того, ким ми е, себто вiд наших генiв. Тривалiсть життя також залежить вiд прийнятих нами рiшень – що саме ми обираемо iсти, скiльки обираемо тренуватись i наскiльки ефективно нас лiкували. Нiхто й нiколи не думав про здоров’я у рамках громади.

Вулф та Брун мусили переконати медичне товариство, що варто цiлком по-iншому замислитися про здоров’я загалом i серцевi напади зокрема, себто змушували усвiдомити, що годi зрозумiти, чому людина здорова, якщо думати лише про особистiсний вибiр чи дii в iзоляцii. Слiд було поглянути за межi iндивiдуального. Слiд було зрозумiти культуру, частиною якоi була особистiсть, а також хто ii друзi й родина, з якого мiста вона походить. Варто було взяти до уваги думку, що цiнностi свiту, якi ми успадковуемо, i люди, котрими себе оточуемо, мають значний вплив на те, ким ми е. У цiй книжцi я хочу зробити задля розумiння успiху те, що Стюарт Вулф зробив задля нашого розумiння здоров’я.

Частина перша. Можливiсть

Роздiл перший. Ефект Матея

Бо кожному, хто мае, додасться, i вiн матиме над мiру;

а в того, хто не мае, заберуть i те, що мае.

    Євангелiе вiд Матея 25, 29

1

Одного теплого весняного дня у травнi 2007 року «Медисин-Гет Тайгерс» i «Ванкувер Джаентс» зустрiлися на чемпiонатi за Меморiальний кубок у Ванкуверi, Британська Колумбiя. «Тайгерс» i «Джаентс» були двома найкращими командами Канадськоi хокейноi лiги, яка, своею чергою, е найкращою юнiорською хокейною лiгою свiту. До складу обох команд входили майбутнi зiрки – сiмнадцятирiчнi, вiсiмнадцятирiчнi та дев’ятнадцятирiчнi гравцi, якi почали кататися на ковзанах й закидати шайбу, вiдколи навчилися ходити.

Гру транслювало Нацiональне телебачення Канади. У центрi Ванкувера на всiх вулицях на стовпах висiли плакати, сповiщаючи про матч. Квитки на гру були давно розкупленi. На лiд постелили червону дорiжку, з гучномовця оголошували iмена високопосадовцiв, присутнiх на грi. Першим назвали Гордона Кемпбелла, прем’ер-мiнiстра Британськоi Колумбii. Далi, пiд бурхливi оплески, вийшов один з легендарних гравцiв – Гордi Гоув. «Панi та панове, – вибухнув гучномовець. – Зустрiчайте – пан Хокей!»

Протягом наступноi години двi команди вели затяту, агресивну гру. «Ванкувер» вiдкрив рахунок уже на початку другого перiоду, зробив це Марiо Блiзнак. Згодом, у другому перiодi, настала черга «Медисин-Гет», коли лiдер за очками Даррен Гелм послав швидкий гол повз воротаря «Ванкувера» Тайсона Сексмiта. «Ванкувер» вiдповiв у третьому перiодi, забивши вирiшальний гол, попри розпач воротаря «Медисин-Гет», «Ванкувер» забив утрете.

Уже пiсля завершення матчу гравцi, члени iхнiх родини та спортивнi журналiсти з усiеi краiни з’юрмилися в роздягальнi команди-переможця. Повiтря було наповнене димом сигар, аро

атом шампанського та потом, яким була просякнута футбольна форма. На стiнi висiв намальований вiд руки плакат: «До боротьби». Посеред кiмнати iз затуманеним поглядом стояв тренер «Джаентс» Дон Гей. «Я так пишаюся цими хлопцями, – сказав вiн. – Роззирнiться навколо: кожен зробив усе, що мiг».

Канадський хокей оперуе принципом меритократii. Тисячi канадських хлопчакiв починають грати в хокей на рiвнi «любителiв», iще навiть не пiшовши до садочка. Зважаючи на це, iснують лiги для кожноi вiковоi категорii, i в кожнiй категорii гравцiв вiдсiюють, вiдбирають, оцiнюють, а найбiльш талановитих вирiзняють та готують до переходу на наступний рiвень. До того часу як гравцi досягнуть середнього пiдлiткового вiку, найкращих з найкращих вiдправляють до елiтноi лiги, вiдомоi пiд назвою Major Junior A, яка е вершиною пiрамiди. Якщо твоя команда Major Junior A грае за Меморiальний кубок, то це означае, що ти на самому вершечку пiрамiди.

Таким чином майбутнi зiрки обираються практично в кожному видi спорту. Так органiзовано футбол у Європi та Пiвденнiй Америцi, так обирають олiмпiйських атлетiв. До слова, це не надто вiдрiзняеться вiд того, як у свiтi класичноi музики обирають майбутнiх вiртуозiв, чи в балетi знаходять майбутнiх балерин, чи в системi освiти вiдшукують майбутнiх науковцiв та iнтелектуалiв.

Потрапити до Major Junior A не можна нi за якi грошi. І тут уже байдуже, хто ваш батько чи мати, яку посаду обiймав дiдусь або яким бiзнесом володiе родина. Не мае також значення, що ви, можливо, проживаете у найвiддаленiшому куточку найпiвнiчнiшоi провiнцii Канади. Якщо у вас е здiбностi, широка мережа хокейних розвiдникiв та шукачiв обдарованих дiтей неодмiнно знайде вас, i якщо ви маете наснагу розвивати своi здiбностi, то система вiддячить вам. Успiх у хокеi базуеться на iндивiдуальнiй заслузi – i тут важать обидва слова. Про майстернiсть гравця судять зважаючи на його власне виконання, а не когось iншого, i на пiдгрунтi його здiбностей, а не випадку.

Чи нi?

2

Ця книжка оповiдае про людей унiкальних – чоловiкiв та жiнок, якi роблять неординарнi речi. На сторiнках наступних роздiлiв я представлю вам кiлька типiв унiкальних людей: генiiв, бiзнесових магнатiв, рок-зiрок i програмiстiв. Ми розкриемо секрети видатних юристiв, побачимо, що вiдрiзняе найкращого пiлота вiд того, iз чиеi провини траплялись авiакатастрофи, i спробуемо зрозумiти, чому азiати настiльки вправнi математики. Вiдтак, розмiрковуючи над життями найвидатнiших з нас – умiлих, обдарованих та дiевих, я спробую довести, що наше уявлення про самий сенс успiху е хибним.

Про що ми завжди запитуемо успiшних людей? Ми прагнемо знати, якi вони – якi в них риси характеру, наскiльки вони розумнi, який спосiб життя мають або з якими надзвичайними талантами народилися. Потому робимо висновок, що саме цi особистiснi якостi пояснюють, яким чином людина досягла вершин.

Щороку мiльярдери/пiдприемцi/рок-зiрки/знаменитостi видають своi автобiографii, i сюжет там завжди однаковий, приблизно такий: наш герой народився за досить скромних умов i завдяки власнiй завзятостi й хисту торуе собi шлях до величi. За Бiблiею, брати викрадають Йосипа та продають його в рабство. Згодом завдяки своему гострому розуму та проникливостi вiн стае правицею фараона. У вiдомих романах дев’ятнадцятого столiття автора Орацiо Алджера юнаки народжуються в цiлковитiй бiдностi й досягають багатства завдяки поеднанню зусиль та iнiцiативностi. «На мою думку, це, радше, гандж», – якось висловився Джеб Буш про те, що означало для його кар’ери бути сином американського президента, братом американського президента, а також онуком заможного банкiра з Волл-стрит та сенатора США. Коли вiн балотувався на губернатора Флориди, то невпинно наголошував, що вiн – «людина, котра сама себе зробила», i цей факт прекрасно iлюструе, наскiльки глибоко ми асоцiюемо успiх iз зусиллями окремоi людини, а цьому критерiю вiдповiдае мало людей.

«Пiдведiть голови, – сказав Роберт Вiнтроп натовпу багато рокiв тому, врочисто вiдкриваючи пам’ятник великому героевi американськоi незалежностi Бенджамiну Франклiну, – i погляньте на чоловiка, який пiднявся з нiчого, який здобув усе без покровителiв i родичiв, який не мав радостi здобути приступну освiту, що нею тепер можете насолоджуватись ви, який виконував найчорнiшу роботу в раннi роки, але жив, щоб стояти перед королями, а пiсля його смертi свiт не забуде його iменi».

У цiй книжцi я хочу переконати вас, що такi пояснення досягнення успiху не дiють. Люди не пiднiмаються з нiчого. І нам таки допомагають родовiд та покровителi. Люди, якi стоять перед королями, можуть виглядати так, нiби вони самi всього досягли, проте насправдi вони всi без винятку скористалися з прихованих переваг i неординарних можливостей та культурного спадку, що дало iм змогу навчатися та наполегливо працювати, осягаючи свiт так, як iншим не дано. Зовсiм не байдуже, де i коли ви зростали. Культура, до якоi належимо, та спадок, що ми його отримали вiд своiх предкiв, формують наш

здобутки в спосiб, який ми не можемо уявити чи осягнути. Одним словом, тут не достатньо дiзнатися, якими е видатнi люди. Лише дiзнавшись, звiдки вони, ми можемо в повнiй мiрi збагнути всю логiку, що криеться за тими, хто досяг успiху, а хто – нi.

Бiологи часто наголошують на «екологii» органiзму: найвищий дуб у лiсi е таким не лише через те, що вiн вирiс iз наймiцнiшого жолудя, а й тому, що iншi дерева не затуляли йому сонця, грунт насичений та родючий, зайцi не обгризали його кору, коли вiн ще був молодим, i дроворуби не дiсталися його й не зрубали, поки вiн набирався сили. Усiм вiдомо, що успiшнi люди зростають з мiцного насiння. А чи вiдомо всiм про сонячне свiтло, що iх зiгрiвало, про грунт, який давав силу корiнню, про зайцiв та дроворубiв, котрих iм пощастило оминути? Ця книжка не про високi дерева. Насправдi вона про лiси, а хокей якраз хороше мiсце починати, бо розповiдь про тих, хто долае вершини свiту хокею, набагато цiкавiша та складнiша, нiж може видатися на перший погляд. Насправдi вона абсолютно своерiдна.

3

Ось перелiк гравцiв «Медисин-Гет Тайгерс» 2007 року. Придивiться уважнiше. Чи помiчаете щось дивне?

Не засмучуйтесь, якщо нiчого не помiчаете. Воно й не дивно – протягом рокiв у хокейному свiтi цього також нiхто не помiчав. Лише в серединi 1980-х рокiв канадський психолог Роджер Барнслi першим звернув загальну увагу на феномен вiдносного вiку.

Барнслi був на грi «Летбрiдж Бронкос» у Пiвнiчнiй Альбертi, команди, яка грала в тiй-таки лiзi Major Junior A, що й «Ванкувер Джаентс» i «Медисин-Гет Тайгерс». Роджер був на грi зi своею дружиною та двома синами. Дружина саме читала програму, аж раптом натрапила на перелiк гравцiв, подiбний до того, який ви щойно бачили.

– Роджере, – мовила жiнка, – ти знаеш, коли цi хлопцi народилися?

Барнслi вiдповiв ствердно.

– Так, вiк – мiж шiстнадцятьма i двадцятьма роками, тож вони мали б народитися наприкiнцi 1960-х.

– Нi, – не вгавала Паула. – Мiсяць який?

«Я думав, вона з глузду з’iхала, – пригадував згодом Барнслi. – Утiм, я глянув на перелiк i второпав, про що iй iдеться. З якоiсь причини бiльшiсть гравцiв були народженi в сiчнi, лютому та березнi».

Повернувшись додому того вечора, Барнслi подивився дати народження якомога бiльшоi кiлькостi професiйних гравцiв у хокей, яких тiльки мiг знайти. Вiн помiтив закономiрнiсть. Барнслi, його дружина та ще один колега – Е. Г. Томпсон – зiбрали статистику на кожного з гравцiв Юнiорськоi хокейноi лiги Онтарiо. Ситуацiя була такою самою: в сiчнi народилося бiльше гравцiв, анiж протягом iнших мiсяцiв, до того ж iз величезним вiдривом. Який мiсяць посiдае друге мiсце серед народжуваностi хокеiстiв? Лютий. Третiй – березень. Барнслi помiтив, що в сiчнi народилося в 5,5 разу бiльше хокеiстiв Юнiорськоi хокейноi лiги Онтарiо, нiж у листопадi. Вiн проаналiзував зiрковi команди з 11- та 13-рiчними гравцями – молодi гравцi, котрих обирали для елiтних виiзних команд. Та сама iсторiя. Що глибше Барнслi дослiджував, то бiльше доходив до висновку, що перед ним не простий збiг, а, радше, залiзне правило канадського хокею: у кожнiй елiтнiй групi хокеiстiв – найкращих серед найкращих – 40 % народженi мiж сiчнем i березнем, 30 % – мiж квiтнем та червнем, 20 % – мiж липнем i вереснем, а всього 10 % – мiж жовтнем та груднем.

«За всю свою кар’еру психолога я жодного разу не стикався з явищем такого масштабу, – розповiдае Барнслi. – І тут не потрiбне навiть статистичне дослiдження. Усе й так очевидно».

Подивiться знову на перелiк гравцiв «Медисин-Гет». Тепер бачите, що сiмнадцять iз двадцяти п’яти гравцiв команди народилися в сiчнi, лютому, березнi чи квiтнi?

Ось текст прямого репортажу з Меморiального кубку про першi два голи, тiльки iмена гравцiв я замiнив датами iхнього народження. Тепер це не звучить як першiсть у канадському хокеi – радше химерний спортивний ритуал пiдлiткiв, якi народилися пiд знаками Козерога, Водолiя та Риб.

11 березня починае бiля сiтки «Тайгерс», залишаючи шайбу iншому члену своеi команди – 4 сiчня, який передав ii 22 сiчня, що знову рiзко пасуе 12 березня, який кидае ii у ворота «Тайгерс», 27 квiтня. Своею чергою 27 квiтня блокуе кидок, проте шайбу кидае ванкуверцям 6 березня. Вiн влучае! Захисники «Медисин-Гет» – 9 лютого та 14 лютого – кидаються блокувати шайбу, поки 10 сiчня безпорадно споглядае це.

А тепер другий перiод:

Черга «Медисин-Гет». Лiдер за очками «Тайгерс», 21 сiчня, швидко рухаеться правою частиною льоду. Вiн зупиняеться та робить коло, тiкаючи вiд ванкуверського захисника 15 лютого. 21 сiчня майстерно пасуе шайбу члену своеi команди 20 грудня – отакоi! – що вiн там робить? Здихався атакового захисника 17 травня й кидае шайбу 21 сiчня. Той б’е!

Захисник «Ванкувера» 12 березня бiжить, намагаючись заблокувати кидок. Воротар «Ванкувера», 19 березня, робить випад, але безрезультатно. 21 сiчня забивае! Вiн трiумфально здiймае угору руку. Член його команди, 2 травня, вистрибуе йому на спину.

4

Пояснення тут досить просте й не пов’язане з астрологiею, тим паче, що немае нiчого магiчного в перших трьох мiсяцях року. Просто в Канадi прийом до вiкового хокейного класу завершуеться першого сiчня. Хлопчик, якому другого сiчня виповнюеться десять рокiв, може грати поруч iз тим, кому до кiнця року не буде десяти рокiв, i саме в цьому вiцi – хлоп’яцтвi – розрив у дванадцять мiсяцiв являе собою вагому розбiжнiсть у фiзичнiй зрiлостi.

І, оскiльки мова про Канаду, найбiльш схиблену на хокеi краiну з усiх, тренери починають обирати гравцiв для виiзноi спортивноi команди – команди, де грають усi зiрки, – коли хлопцi мають дев’ять чи десять рокiв. Цiлком очевидно, що талановитими для них е бiльша кiлькiсть координованих гравцiв, перевага яких – кiлька мiсяцiв.

А що стаеться, коли гравця обирають для елiтноi команди? Його тренують лiпше, члени його команди кращi, та й грае вiн 50–75 iгор за сезон замiсть 20 iгор як тi, хто залишився в «домашнiй» лiзi, також тренуеться вiн удвiчi, а то й утричi бiльше, нiж якби було iнакше. Вiд самого початку його перевагою е не те, що вiн безсумнiвно кращий, а те, що вiн трохи старший. З досягненням 13-рiчного чи 14-рiчного вiку, пiзнавши до цього лiпше тренування й маючи за плечима додатковий досвiд, вiн насправдi виявляеться кращим, отож найпевнiше дiстанеться лiги Major Junior B, а вже звiдти потрапить у дорослi лiги[1 - Спосiб, у який у Канадi обирають хокеiстiв, е прекрасним прикладом того, що соцiолог Роберт Мертон назвав «самоздiйснюване пророцтво», себто «хибне визначення на початку… спричиняе поведiнку, що робить початкове хибне уявлення iстинним». У Канадi починають iз хибного визначення, що найкращий вiк для гравцiв – дев’ять та десять рокiв. Вони просто обирають найстарших з кожного року. Одначе те, як вони ставляться до цих «зiрок», зрештою свiдчить, що початкове хибне судження було правильним. Мертон формулюе таким чином: «Ця вмотивованiсть самоздiйснюваного пророцтва назавжди зберiгае панування помилки, оскiльки пророк посилатиметься на те, що вiн мав рацiю вiд самого початку». (Тут i далi прим. авт.)].

Барнслi твердить, що цi види розподiлу вiдносного вiку iснують, якщо виконуються три речi: вiдбiр, спрямування та диференцiйований досвiд. Це означае таке: якщо ви в ранньому вiцi визначаете, хто сильний, а хто нi; якщо вiдокремлюете «талановитих» вiд «неталановитих»; якщо надаете «талановитим» досвiд найвищого гатунку, тодi лише, зрештою, зможете надати значну перевагу тiй невеликiй групi людей, дата народження яких найбiльш близька до дати завершення набору.

У США гравцiв у футбол та баскетбол не обирають, не спрямовують i не диференцiюють таким робом. Як наслiдок дитина може дещо вiдставати фiзично, але грати стiльки ж, скiльки ii дорослiшi товаришi[2 - Фiзично незрiлi баскетболiсти в американському мiстi можуть, iмовiрно, грати в баскетбол стiльки ж годин на рiк, скiльки вiдносно дорослiша дитина, адже е багато майданчикiв для гри в баскетбол i не бракуе охочих пограти. З хокеем справа iнша – для гри потрiбна ковзанка. Власне, баскетбол рятуе його доступнiсть i поширенiсть.]. Проте у бейсболi також вiдбуваеться вiдбiр. Завершальна дата вiдбору для всiх позашкiльних лiг у США – 31 липня, у результатi чого найбiльше гравцiв основних лiг народженi в серпнi. (Цифри вражають: 2005 року серед американцiв, якi грають в основнiй бейсбольнiй лiзi, 505 гравцiв народжено в серпнi, а в липнi – усього 313.)

Схожим чином, як хокей та баскетбол, органiзовано европейський футбол i розподiл дат народження в цьому спортi також чiтко скошено. В Англii дата допуску – 1 вересня, а у прем’ер-лiзi футбольноi асоцiацii на певному етапi 1990-х рокiв було двiстi вiсiмдесят вiсiм гравцiв, народжених мiж вереснем i листопадом, i лише сто тридцять шiсть гравцiв – мiж червнем та серпнем. У мiжнародному футболi вiдбiр припиняли 1 серпня, i в одному з нещодавнiх свiтових юнiорських турнiрiв сто тридцять п’ять гравцiв народилися протягом трьох мiсяцiв по 1 серпня i лише двадцять два – в травнi, червнi та липнi.

Сьогоднi дата набору до мiжнародного юнiорського футболу завершуеться 1 сiчня. Гляньте на перелiк гравцiв за 2007 рiк у Чехословацькiй нацiональнiй юнiорськiй футбольнiй лiзi, вони виграли фiнал юнiорськоi свiтовоi першостi.

І знову:

Пiд час нацiонального вiдбору чеськi футбольнi тренери могли сказати всiм, народженим у серединi лiта, збирати речi й повертатися додому.

Хокей та футбол – лише iгри, звичайно, але до них беруть небагатьох обраних. Проте достоту такi самi упередження з’являються i в сферах, де наслiдки можуть бути набагато серйознiшими, в освiтi, наприклад. Батьки дитини, яка народилася наприкiнцi календарного року, часто мiркують над тим, щоб вiдтермiнувати похiд до дитячого садочка: п’ятирiчна дитина муситиме встигати за iншою дитиною, народженою на багато мiсяцiв ранiше. Хоча бiльшiсть батькiв, припускаю, думають, що будь-яка вада, що ii мае молодша за вiком дитина в дитячому садочку, зрештою зникае. Але це не так.

се вiдбуваеться, достоту як у хокеi. Невеличка початкова перевага, котру мае дитина, народжена на кiлька мiсяцiв ранiше, над дитиною, народженою того самого року пiзнiше, зберiгаеться. Саме це замикае дитину в модель досягнень i провалiв, заохочення та розчарування, що iнколи може тривати протягом рокiв.

Нещодавно два економiсти, Келлi Бедард та Елiзабет Дьюi, вирiшили вiдслiдкувати спiввiдношення мiж балами у ТІМSS – математичнi й природничi тести, що iх дають кожнi чотири роки дiтям по всьому свiту, та датою народження. Вони з’ясували, що серед учнiв четвертого класу старшi дiти набрали на 4—12 балiв бiльше за молодших дiтей. І це, як пояснюе Дьюi, «величезна рiзниця». Це означае, що, коли взяти двох однаково iнтелектуально розвинених учнiв четвертого класу, дати народження яких перебувають на рiзних кiнцях дати завершення набору, старший учень може опинитись у 80 процентилях, а молодший – у 68. Оце i вся вiдмiннiсть у квалiфiкуваннi до програми навчання дiтей обдарованих та нi.

«Усе як у спортi, – каже Дьюi. – Ми розбиваемо на групи згiдно зi схильностями ще в ранньому дитячому вiцi. У нас е групи, де бiльше уваги придiляють читанню та математицi. Отож, ще в ранньому вiцi, дивлячись на малих дiтей у садочку чи першому класi, учителi плутають зрiлiсть iз нахилами. Вони ставлять старших дiтей у добре пiдготовлений потiк, де тi здобувають кращi навички, а наступного року, перебуваючи у вищiй групi, стають iще кращими, далi все вiдбуваеться так само, що й дае iм нагоду вдосконалюватися далi. Єдиною краiною, де така тенденцiя не зберiгаеться, е Данiя. Державна полiтика не дозволяе розподiлу згiдно зi схильностями до десяти рокiв». У Данii не поспiшають з рiшенням щодо вiдбору, iншими словами, чекають, поки вирiвняеться розбiжнiсть у зрiлостi за вiком.

Згодом Бедард i Дьюi провели схоже дослiдження, проте цього разу аналiзували коледж. І що вони побачили? У чотирирiчному коледжi США студенти, що належать до вiдносно молодших груп свого класу, недопредставленi в середньому на 11,6 %. Отож, початкова рiзниця в зрiлостi iз часом нiкуди не зникае. Навпаки, залишаеться. І для тисяч студентiв це початкове невигiдне становище й визначае, iти до коледжу чи нi[3 - З вiдносним вiком пов’язано навiть бiльше соцiальних феноменiв. Наприклад, Барнслi та двое його колег якось помiтили, що студенти, якi намагалися вкоротити собi вiку, також найчастiше народжуються в другiй половинi навчального року. Дослiдники пояснюють це тим, що гiрша успiшнiсть у школi може призвести до розвитку депресii. Одначе взаемозв’язок мiж вiдносним вiком та самогубством не такий промовистий, як взаемозв’язок мiж вiком та успiхом у спортi.].

«Це смiшно, як на мене, – каже Дьюi. – Геть безглуздо, що наше випадкове рiшення про завершальну дату вiдбору призводить до таких результатiв. А ще гiрше, що це, здаеться, не хвилюе нiкого».

5

А тепер замислiться на мить, що саме iсторiя про хокей та народження на початку року може повiдати нам про успiх.

А розповiсти вона може те, що наше уявлення про найкращих i найкмiтливiших, якi легко дiстаються вершин, абсолютно спрощене. Так, хокеiсти, котрi грають професiйно, набагато талановитiшi та здiбнiшi, нiж ви чи я. Проте вони мали величезний головний старт, можливiсть, яку iм не довелося нi заслужити, анi домогтися самотужки. І ось саме ця можливiсть вiдiграла важливу роль у iхньому успiху.

Соцiолог Роберт Мертон назвав цей феномен «ефектом Матея» на честь вiрша Нового Заповiту, знайденого в Євангелii вiд Матея: «Бо кожному, хто мае, додасться, i вiн матиме над мiру; а в того, хто не мае, заберуть i те, що мае». Іншими словами, саме тi, хто став успiшним, найчастiше дiстають особливi можливостi, що ведуть до успiху в майбутньому. Саме багатii отримують податковi канiкули. Саме найкращi студенти здобувають найкраще навчання й найпильнiшу увагу. І саме найбiльшi хлопчики дев’яти та десяти рокiв дiстають найлiпше тренування й практику. Успiх е вислiдом того, що соцiологи залюбки називають «накопичувальна перевага». Професiйний хокеiст розпочинае за дещо кращих умов, анiж його однолiтки. І ця невелика вiдмiннiсть веде до можливостi, яка ще збiльшуе перевагу, а ця перевага спричинюе наступну можливiсть, яка робить початкову рiзницю ще вагомiшою, i так далi, поки хокеiст не стае направду унiкальним. Проте не забуваймо, що вiн не починав унiкальним. Вiн просто був дещо кращим на початку.

Я навiв приклад хокею через те, що системи, якi ми встановлюемо з метою визначити тих, хто прорветься вперед, не е ефективними. Ми думаемо, що раннiй початок iз зiркових лiг та програм для обдарованих гравцiв – найкращий спосiб не прогавити талант. Але погляньте знову на перелiк гравцiв футбольноi команди iз Чеськоi Республiки. Там немае гравцiв, якi народилися в липнi, жовтнi, листопадi чи груднi, натомiсть кiлька в серпнi чи вереснi. Народжених в останнiй частинi року пропустили чи виштовхнули зi спорту. Талант значноi частини чеського атлетичного населення витратили нерозважливо.

Що ж робити, кол

ти атлетичний молодий чех, якого спiткала невдача народитися в останнiй половинi року? У футбол грати ти не можеш. Тут усе проти тебе. То може, тобi пiти в iнший спорт, який чехи обожнюють, – у хокей. Та зачекай. (Певен, ти знаеш, що зараз буде.) Далi подано перелiк гравцiв чеськоi юнiорськоi команди з хокею 2007 року, яка посiла п’яте мiсце у свiтовiй першостi.

Народженi в останньому кварталi року можуть покинути грати i в хокей також. Тепер бачите наслiдки того, яким чином ми зазвичай думаемо про успiх? Через те, що ми настiльки персоналiзуемо успiх, ми проминаемо нагоду пiдняти iнших на найвищi щаблi. Ми створюемо правила, що перешкоджають досягненням. Ми дочасно скидаемо людей з рахункiв. Ми вiдчуваемо благоговiння перед успiшними й нехтуемо тих, хто зазнав поразки. А ще, понад усе, ми стаемо надто пасивними. Ми iгноруемо ту роль, яку вiдiграемо – пiд «ми» маю на увазi суспiльство – у визначеннi того, хто стае успiшним, а хто – нi.

Дати завершення вiдбору таки мають значення. Можна було б створити двi чи три лiги, подiливши iх за датою народження. Нехай гравцi розвиваються рiзними шляхами, а тодi ми обиратимемо зiрок. Якби чеськi й канадськi атлети, народженi наприкiнцi року, дiстали хоч мiзерний шанс, то чеськi та канадськi нацiональнi команди враз мали б удвiчi бiльше спортсменiв на вибiр.

Школи здатнi робити те саме. Початкова й середня школи можуть набирати в один клас учнiв, якi народилися iз сiчня по квiтень, iз травня по серпень – у другий клас, а з вересня по грудень – у третiй. Можна дозволити учням навчатися спiльно з iншими й завершувати навчання разом з учнями того самого рiвня зрiлостi. Звичайно, адмiнiстративно це зорганiзувати складнiше. Проте на це не конче знадобляться великi кошти, а водночас це вирiвняе поле для тих, хто – не з власноi вини – отримав великий гандж вiд системи освiти. Ми змогли б легко контролювати структуру досягнень не лише у спортi, а й, як побачимо, в iнших, важливiших сферах. Але ж нi. Чому? Бо ми вчепилися в iдею, що успiх е простою функцiею особистоi заслуги, а свiт, у якому ми всi зростаемо, i правила, що iх обирае суспiльство, нiчого не важать.

6

Перед фiналом Меморiального кубку, Горд Возден, батько одного з гравцiв «Медисин-Гет Тайгерс», стояв бiля льоду, розповiдаючи про свого сина Скотта. На ньому бейсболка i чорна футболка «Медисин-Гет Тайгерс». «Коли синовi було чотири чи п’ять рокiв, – пригадуе Возден, – його молодший брат iще сидiв у ходунках, отож Скотт пхав малому хокейну ключку в руки й вони з ранку до ночi грали в хокей просто на пiдлозi в кухнi. Скотт завжди любив хокей. Вiн грав як початкiвець протягом своеi кар’ери в молодшiй лiзi хокею. Вiн завжди грав у командах категорii ААА. Коли був новачком, вiн грав на вищому рiвнi». Возден помiтно нервував: його син от-от мав зiграти найважливiшу гру в життi. «Вiн важко й наполегливо працював, аби дiстати те, що мае. Я ним пишаюся».

Оце складники успiху на найвищому рiвнi: любов, талант i наполеглива праця. Є ще один елемент. Коли саме Возден вiдчув, що його син особливий? «Знаете, вiн завжди був найбiльшим серед своiх однолiткiв. Вiн був мiцним i ще змалечку вмiв забивати голи. Вiн завжди вирiзнявся серед однолiткiв, завжди був капiтаном команди…»

Бiльший за однолiткiв? Звичайно. Скотт Возден народився четвертого сiчня, в один iз трьох днiв, цiлком iдеальних для народження елiтного гравця в хокей. Вiн був одним з тих, кому пощастило. Якби дата прийняття до канадського хокею була пiзнiша, вiн, либонь, був би глядачем першостi Меморiального кубку, а не гравцем на льоду.

Роздiл другий. Правило десяти тисяч годин

У Гамбургу нам доводилося грати по вiсiм годин поспiль

1

1971 року Мiчиганський унiверситет вiдкрив новий комп’ютерний центр у новiй будiвлi на Бiл-авеню в Енн-Арбор. Унiверситетськi обчислювальнi машини стояли посеред простороi бiлоi кiмнати й мали вигляд, як пригадуе один член факультету, «наче одна з останнiх сцен фiльму „2001: Космiчна одiссея“». Неподалiк стояв десяток клавiшних перфораторiв, якi в тi часи слугували комп’ютерними термiналами. Унiверситет Мiчигану мав найбiльш передовi програми комп’ютерноi науки в свiтi, i за час роботи комп’ютерного центру тисячi студентiв пройшли через цю бiлу кiмнату, нiйвiдомiшим з котрих був незграбний пiдлiток Бiлл Джой.

Джой вступив до Мiчиганського унiверситету того самого року, коли й вiдкрили комп’ютерний центр. Йому виповнилося шiстнадцять рокiв. Вiн був високим та дуже худорлявим, з копицею неслухняного скуйовдженого волосся. Випускний клас у школi проголосував за нього як за «найбiльш запопадливого учня», а це, як вiн сам каже, означало, що вiн був «занудним ботаном». Бiлл гадав, що стане бiологом чи математиком. Проте наприкiнцi першого року навчання вiн помiтив комп’ютерний центр i захопився.

Вiдтодi комп’ютерний центр став його життям. Вiн програмував завжди, коли лише випадала нагода. Джой почав працювати у професора iнформатики, а отже, мiг створювати прог

ами все лiто. 1975 року вiн вступив до аспiрантури Калiфорнiйського унiверситету в Берклi. І там вiн iще глибше занурився у свiт комп’ютерного програмного забезпечення. Пiд час усного iспиту на здобуття ступеня доктора фiлософii, вiн на льоту вигадав надзвичайно складний алгоритм, i це, як пише один з його численних шанувальникiв, «настiльки зачудувало екзаменаторiв, що вони згодом порiвнювали його з Ісусом, який дивуе старiйшин».

Працюючи з невеликою групою програмiстiв, Джой узявся переписувати ЮНІКС, який був системою програмного забезпечення, розробленою компанiею AT&T для потужних центральних комп’ютерiв. Версiя Джоя була дуже якiсною. Аж такою якiсною, що стала – i залишаеться дотепер – операцiйною системою, на котрiй працюють буквально мiльйони комп’ютерiв по всьому свiту. «Якщо поставите свiй Mac у той смiшний режим, коли можна побачити код, – каже Джой, – то побачите те, що я, пам’ятаю, писав iще 25 рокiв тому». А знаете, хто створив бiльшiсть програмного забезпечення, що дае вам змогу входити в мережу Інтернет? Бiлл Джой.

Закiнчивши студiювання в Берклi, Джой став одним iз засновникiв фiрми «Сан Майкросистемс» у Кремнiевiй долинi, що була одним з головних учасникiв комп’ютерноi революцii. Там-таки вiн переписав одну комп’ютерну мову – Джава – й легенда про нього розлетiлася ще далi. Серед «своiх» у Кремнiевiй долинi про Джоя говорять з таким самим благоговiйним трепетом, як про Бiлла Гейтса у «Майкрософт». Його ще називають Едiсоном мережi Інтернет. Науковець-програмiст Девiд Гелернтер з Єльського унiверситету каже: «Бiлл Джой – одна з найвпливовiших постатей у сучаснiй iсторii iнформацiйних технологiй».

Історiю генiя Бiлла Джоя переповiдали вже безлiч разiв, але мораль завжди одна. Вiн жив у свiтi абсолютноi меритократii. Програмування не працювало за принципом блату, коли можна просунутися, маючи грошi та потрiбнi зв’язки. То було вiдкрите широке поле дiяльностi, у якому кожного учасника оцiнювали виключно за талантами й досягненнями. То був свiт, у якому перемагали найкращi, а Джой став очевидячки одним з найкращих.

Однак, якби ми щойно не розглядали приклади хокеiстiв та футболiстiв, таку версiю подiй сприйняти було б легше. Їхнiй випадок мав би бути чистою меритократiею. Проте це не так. То була iсторiя про те, як неординарнi особистостi в певнiй дiяльностi досягли свого високого статусу через поеднання вмiнь, можливостей i суто випадкових переваг.

Чи можливо, щоб такий штиб особливих можливостей працював i в реальному свiтi? Повернiмося до iсторii Бiлла Джоя та дiзнаймося.

2

Уже протягом цiлого поколiння психологи з усього свiту ведуть палкi дискусii стосовно питання, яке ми тривалi роки вважаемо вирiшеним. Питання полягае ось у чому: чи iснуе така рiч, як природжений талант? Очевидна вiдповiдь – так. Не кожен хокеiст, народжений у сiчнi, зрештою, грае на професiйному рiвнi. Так чинять лише деякi, себто тi, хто мають оцей природжений талант. Досягнення – це талант плюс пiдготовка. Проблема натомiсть полягае у тiм, що, коли детальнiше розглядати кар’еру талановитих та обдарованих, можна помiтити, що природжений талант вiдiграе меншу роль, тимчасом як пiдготовка, здаеться, важить бiльше.

Першою iлюстрацiею в суперечцi про таланти е дослiдження, яке провiв на початку 1990-х рокiв психолог К. Андерс Ерикссон та двое його колег з Берлiнськоi академii музики. За допомогою викладачiв академii скрипалiв роздiлили на три групи. У першiй групi були зiрки – студенти, котрi мали потенцiал стати скрипалями свiтового рiвня. До другоi увiйшли тi, що iх оцiнювали як «непоганих». Третя група являла собою студентiв, якi взагалi навряд чи гратимуть професiйно, а тому мали намiр працювати вчителями музики в школi. Далi всiм скрипалям поставили однакове запитання: вiдколи ви вперше взяли до рук скрипку, скiльки годин ви грали на нiй протягом усiеi своеi кар’ери?

Учасники всiх трьох груп почали грати на скрипцi практично в одному вiцi – коли iм було близько п’яти рокiв. У першi роки вони займалися музикою приблизно однаковий час – двi чи три години на тиждень. Проте, коли iм було по вiсiм рокiв, дещо змiнилося. Студенти, якi зараз виявилися найкращими у своему класi, почали тренуватися бiльше, нiж будь-хто iнший, – шiсть годин на тиждень до дев’яти рокiв, вiсiм годин до дванадцяти рокiв, шiстнадцять годин до чотирнадцяти рокiв, i так далi, аж допоки до двадцяти рокiв вони не займалися – себто настiйно та зосереджено грали на своему iнструментi з метою вдосконалити вмiння – бiльше нiж тридцять годин на тиждень. Загалом, до досягнення двадцяти рокiв усi елiтнi виконавцi мали десять тисяч годин практики, а майбутнi вчителi музики в цiлому практикували близько чотирьох тисяч годин.

Ерикссон з колегами потiм порiвняли пiанiстiв-аматорiв та професiоналiв. Та сама картина. Аматори нiколи не займалися музикою бiльше як три години на тиждень у дитинствi, вiдтак до двадцяти рокiв вони загалом практикувалися двi тисячi годин. На противагу iм, професiонали щороку збiльшували час на музик

вання, аж поки до двадцяти рокiв, подiбно до скрипалiв, вони не досягли десяти тисяч годин.

Важливим моментом у дослiдженнi Ерикссона е те, що вiн з колегами не змогли знайти жодного «природного» музиканта, який рухався б вiльно, без зусиль, займаючись музикою дрiбку часу, як однолiтки. Однак, не знайшли вони й «ботанiв», якi працювали важче за iнших, але не змогли досягти висот. Їхне дослiдження показуе, що коли музикант мае достатньо хисту, щоби вступити до вищоi музичноi школи, то виконавцiв одне вiд одного вiдрiзняе те, наскiльки наполегливо вони працюють. Оце й усе. До того ж, люди, якi перебувають на вершинi, не просто працюють наполегливiше чи значно наполегливiше за iнших. Вони працюють набагато, набагато наполегливiше.

Ідея, що винятковiсть виконання складного завдання потребуе критичного мiнiмального рiвня практики раз по раз випливае на поверхню пiд час дослiдження. Насправдi дослiдники встановили те, що вони вважають за магiчне число для справжньоi майстерностi: десять тисяч годин.

«Бачимо таку картину – десять тисяч годин практики необхiдно для досягнення рiвня майстерностi, що асоцiюеться з набуттям статусу експерта свiтового класу. Це стосуеться будь-якоi сфери, – пише невролог Денiел Левiтин. – Спостереження за композиторами, баскетболiстами, письменниками, фiгуристами, пiанiстами, шахiстами, злочинцями вищого гатунку, та, по сутi, за будь-ким, дають цю цифру знову й знову. Десять тисяч годин дорiвнюють приблизно трьом годинам на день або двадцяти годинам на тиждень практики впродовж понад десяти рокiв. Звичайно, це не стосуеться того, що деякi отримують вiд своеi практики бiльше, нiж iншi. Проте досi не знайшлося жодного випадку, коли б експерт свiтового класу досяг цього рiвня за менший час. Імовiрно, мозок потребуе саме стiльки часу, щоб засвоiти все необхiдне для досягнення справжньоi майстерностi».

Це твердження е слушним також i щодо людей, яких ми визнаемо за генiiв. Вiдомо, наприклад, що Моцарт почав писати музику в шiсть рокiв. Утiм, як пише в своiй книжцi «Пояснення генiальностi» психолог Майкл Гоув,

за стандартами зрiлих композиторiв, раннi роботи Моцарта не е видатними. Найпершi його композицii записував, найпевнiше, батько i, ймовiрно, вдосконалював у процесi. Багато Вольфгангових дитячих композицiй, як-от першi сiм концертiв для пiанiно та оркестру, являють собою здебiльшого компонування робiт iнших композиторiв. З тих концертiв, що мiстять музику самого Моцарта, найперший, що його зараз вважають видатним (No. 9, K. 271), не був створений, допоки Моцарту не виповнився двадцять один рiк: доти вiн писав концерти вже протягом десяти рокiв.

Музичний критик Гарольд Шонберг iде ще далi: «Моцарт насправдi як композитор „розвинувся пiзно“, оскiльки не написав свого найкращого твору доти, доки не створював музику впродовж бiльше нiж двадцяти рокiв».

Щоб стати гросмейстером, треба також близько десяти рокiв. (Лише легендарний Боббi Фiшер дiстався найвищого рiвня за менший час: йому знадобилося дев’ять рокiв.) Що ж таке десять рокiв? Це приблизний час, який потрiбен, аби вкласти десять тисяч годин наполегливоi працi. Десять тисяч годин – магiчне число величi.

Ось пояснення того, що так непокоiло в списках гравцiв чеських та канадських спортивних команд. У складi тих команд не було практично жодного гравця, народженого пiсля 1 вересня, що, здаеться, не мае сенсу. Ви подумали б, що е обмаль чеських хокейних чи футбольних генiiв, народжених пiзнiше цього-таки року, якi настiльки талановитi, що вони, зрештою, торують собi шлях до найвищого класу як старшi, попри дату свого народження.

Однак Ерикссон i тi, хто ставить пiд сумнiв значущiсть таланту, зовсiм цим не подивованi. Отой вундеркiнд, народжений пiзно, не обираеться до складу зiрковоi команди у вiцi восьми рокiв, оскiльки вiн iще надто малий. Отже, вiн не мае додатковоi практики. А без тiеi практики вiн не матиме жодного шансу тренуватися десять тисяч годин до того часу, коли професiйнi хокейнi команди починають шукати гравцiв. А без десяти тисяч годин за плечима вiн не зможе вдосконалити своi вмiння, конче потрiбнi для того, щоб грати на найвищому рiвнi. Навiть Моцарт – найвидатнiший музичний генiй усiх часiв – не досяг високого рiвня роботи, аж поки не пропрацював десять тисяч годин. Практика не е тим, що ви робите, коли досягаете майстерностi. Насправдi, практика – це те, що робить вас майстром.

Іншим цiкавим фактом про десять тисяч годин е те, що це – величезна кiлькiсть часу. Коли людина ще зовсiм молода, вона абсолютно не здатна досягти цього. Вашi батьки мусять заохочувати та пiдтримувати вас. Ви не можете бути бiдним, бо, якщо доведеться працювати, щоб звести кiнцi з кiнцями, вам забракне часу на достатню практику. Загалом бiльшiсть людей можуть досягти десяти тисяч годин лише в разi, коли матимуть щось на кшталт спецiальноi програми – як у команди хокеiстiв-зiрок – або якщо вони дiстануть якусь надзвичайну нагоду, що дасть iм шанс отримати цi десять тисяч годин.

3

Повернiмося до

iлла Джоя. Надворi 1971 рiк. Бiлл Джой – високий, незграбний. Йому 16 рокiв. А ще вiн – математичний генiй, саме такий студент, яких сотнями приваблюють МТІ, КТІ або Унiверситет Ватерлоо. «Малим хлопчаком Бiлл хотiв знати все про все на свiтi ще навiть до того, як дiзнався, що хоче знати, – пригадуе Вiльям, його батько. – Ми давали вiдповiдi, коли могли. Якщо ж не могли, просто давали йому книжку». Коли настав час подавати документи на вступ до коледжу, Джой дiстав високi бали з математики на Академiчному оцiнювальному тестi. «Складно не було, зовсiм нi, – каже Бiлл сухо. – Була купа часу все перевiрити двiчi».

Вiн надзвичайно обдарований. Проте мiркування на цьому не завершуеться. Нiколи. Ключем до його розвитку е те, що вiн надибав ту непримiтну будiвлю на Бiл-авеню.

На початку 1970-х, коли Бiлл лише дiзнавався про програмування, комп’ютери були розмiром з кiмнату. Єдина машина (яка насправдi мала менше пам’ятi й потужностi, нiж зараз мае ваша мiкрохвильовка) могла коштувати аж мiльйон доларiв – причому за курсом 1970-х рокiв. Комп’ютери були рiдкiстю. Якщо вдавалося знайти, то складно було дiстати доступ до нього; якщо ви все ж здобували доступ, то знадобилося б цiле багатство, щоб узяти його в оренду.

До того ж саме програмування являло собою дуже виснажливу справу. То були часи, коли комп’ютернi програми створювалися на картонних перфокартах. Кожна стрiчка коду була вiдтиснена на картцi за допомогою клавiшного перфоратора. Складна програма могла включати сотнi, якщо не тисячi таких карток у високих стосах. Щойно програму було завершено, ви йшли до будь-якого комп’ютера, до котрого мали доступ, i передавали стоси карток оператору. Оскiльки комп’ютери тодi могли впоратися лише з одним завданням за раз, оператор призначав час для вашоi програми i, залежно вiд того, скiльки людей очiкувало перед вами, ви могли отримати картки лише за кiлька годин, ба навiть через день. Якщо ви припустились единоi помилки – навiть типографськоi – у своiх картках, то мусили забирати iх назад, знаходити помилку й лише тодi починати все iз самого початку.

За таких обставин надзвичайно складно було стати експертом iз програмування. І, звичайно, стати експертом до двадцяти рокiв взагалi неможливо. Коли ти можеш «програмувати» лише протягом кiлькох хвилин з кожноi години, що ii проводиш у комп’ютерному класi, як навзагал можна назбирати тi десять тисяч годин? «Програмування з картками, – згадуе один тогочасний науковець, – не навчало програмування. Воно навчало терпiння й точностi».

Розв’язання проблеми програмування прийшло лише в серединi 1960-х рокiв. Комп’ютери нарештi стали досить потужними, щоб виконувати бiльше вiд одного «завдання» за раз. Якщо операцiйну систему можна переписати, зрозумiли програмiсти, час машини можна розподiлити, тобто комп’ютер можна навчити виконувати сотнi завдань одночасно. А це, своею чергою, означало, що програмiсти бiльше не мусять фiзично передавати стоси карток операторовi. Можна збудувати десятки термiналiв, поеднати iх з ЕОМ телефонною лiнiею, тодi всi зможуть працювати – он-лайн – одночасно.

Ось як одна iсторiя того перiоду оповiдае про розподiл часу:

Це була не просто революцiя. Це було справжнiсiньке одкровення. Можна забути про оператора, купи карток, очiкування. З таким розподiлом часу можна було сидiти при телетайпi, вводити кiлька команд i дiставати вiдповiдi тут i зараз. Розподiл часу був iнтерактивним: програма могла запитати, зачекати, поки ви ii введете, опрацьовувати, доки ви чекаете, й показати результат. І все це в «реальному часi».

Тут до гри долучився Мiчиган, оскiльки Мiчиганський унiверситет був одним з перших унiверситетiв свiту, що перейшов на систему розподiлу часу. Уже на 1967 рiк розроблено та використано прототип такоi системи. На початок 1970-х Мiчиган володiв достатньою комп’ютерною потужнiстю для того, щоб сотня людей могли одночасно програмувати в комп’ютерному центрi. «Наприкiнцi 1960-х – на початку 70-х навряд чи було ще якесь мiсце, схоже в цьому планi на Мiчиган, – сказав Бернi Геллер. – Можливо, МТІ, можливо, Унiверситет Карнегi-Меллон. Можливо, ще Дартмутський коледж. Сумнiваюся, що були iншi».

Саме така можливiсть очiкувала на Бiлла Джоя, коли восени 1971 року вiн прибув до кампусу Енн-Арбор. Вiн не обрав Мiчиган через комп’ютери. У старшiй школi вiн не мав до них дiла. Джоя цiкавила математика та iнженерiя. Проте, коли на першому курсi вiн пiдчепив вiрус програмування, то опинився – за найщасливiшим випадком серед усiх – в одному з нечисленних мiсць на Землi, де 17-рiчний юнак мiг програмувати геть усе, що бажав.

«Знаете вiдмiннiсть мiж картками й розподiлом часу? – запитуе Джой. – Це однаково що грати в шахи поштою та у звичайнi шахи. Програмування бiльше не було прикрим розчаруванням. Воно перетворилося на задоволення».

«Я жив у пiвнiчному кампусi; комп’ютерний центр розташовувався саме там, – каже Джой. – Вiдгадайте, скiльки часу я там проводив? Надзвичайно багато насправдi. Центр працював двадцять чотири години на

добу. Я перебував там усю нiч, i лише зранку йшов додому. Протягом середньостатистичного тижня у комп’ютерному центрi я проводив бiльше часу, нiж на заняттях. Усi, хто був у центрi, перiодично забували з’являтися на заняттях узагалi, не розумiючи, що нас рееструють».

«Проблема полягала в тому, що студентам видавали рахунок з фiксованою кiлькiстю грошей, а тодi час вичерпувався. Коли ти заходив у систему, повинен був ввести, скiльки часу хотiв провести за комп’ютером. Давали, скажiмо, годину часу. Ось i все, – розповiдае Джой, усмiхаючись своiм власним спогадам. – Одного разу хтось зрозумiв, що якщо ввести „час дорiвнюе“, а тодi букву, наприклад t = k, то грошi не знiмаються. То був баг у програмному забезпеченнi. Можна було ввести t дорiвнюе k i сидiти там довiку».

Лише поцiнуйте огром можливостей, що судилися Бiлловi Джою. Позаяк вiн вступив до такого далекоглядного навчального закладу, як Мiчиганський унiверситет, то дiстав змогу тренуватися на системi розподiлу часу замiсть перфокарт; мiчиганська система мала помилку, вiн мiг програмувати усе, що хотiв; унiверситет хотiв витрачати грошi на те, щоб комп’ютерний центр був вiдчиненим двадцять чотири години на добу, Джой мiг залишатись там усю нiч; а ще вiн мiг витрачати на програмування скiльки завгодно годин, отож коли дiстав змогу переписати ЮНІКС, був до цього завдання готовим. Бiлл Джой був винятковим. Вiн прагнув навчатися. І це мало велике значення. Однак, перше нiж вiн змiг стати експертом, хтось мусив дати йому нагоду навчитись, як цим експертом бути.

«У Мiчиганi я програмував годин вiсiм або десять на добу, – веде далi Джой. – До того як я потрапив у Берклi, уже робив таке i вдень i вночi. Удома мав термiнал. Я не спав до другоi чи третьоi ранку, переглядав старi фiльми та програмував. Часом i засинав при комп’ютерi, – вiн показуе, як його голова падала просто на клавiатуру, – i знаете, як клавiша натискаеться ще i ще, а тодi вищить? Пiсля того як це повториться тричi, слiд iти спати. Навiть коли я вступив до вишу в Берклi, ще був не надто компетентним. Досвiдченим я став десь на другий рiк навчання. Саме тодi я написав програми, що iх досi використовують, – а минуло вже тридцять рокiв». Вiн замовк на мить i порахував подумки – у таких, як Бiлл Джой, це не забирае багато часу. Мiчиган був 1971 року. Цiлеспрямовано програмувати почав на другому курсi. Додайте лiтнiй час, днi й ночi протягом першого року в Берклi. «Це п’ять рокiв, – каже вiн, зрештою. – І я цим не займався, коли лише вступив до Мiчигану. Отож, мабуть, таки десять тисяч годин? Приблизно так».

4

То чи е правило десяти тисяч годин загальним правилом успiху? Якщо ми пошукаемо в бiографii кожного, хто досяг успiху, то чи завжди знайдемо приклад, еквiвалентний Мiчиганському комп’ютерному центру або хокейним зiрковим командам – щось на кшталт особливоi можливостi практикуватися?

Перевiрмо цю iдею двома прикладами й заради простоти вiзьмiмо найбiльш знайомi нам особистостi: гурт «Бiтлз», один з найвiдомiших рок-н-рольних гуртiв усiх часiв, та Бiлла Гейтса, одного з найбагатших людей у свiтi.

«Бiтлз» – Джон Леннон, Пол Маккартнi, Джордж Гаррисон, Ринго Старр – приiхали до США в лютому 1964 року, розпочавши цим так званий британський наступ на американську музичну сцену, i випустили низку хiтових платiвок, що назавжди змiнили обличчя популярноi музики.

По-перше, нам цiкаво, скiльки часу «Бiтлз» були разом до того, як прибули до США. Леннон i Маккартнi вперше почали грати разом 1957 року, за сiм рокiв до прибуття в Америку. (До слова, час, який пройшов мiж заснуванням гурту i створенням, можливо, найбiльших досягнень – Sgt. Pepper’s Lonely Hearts Club Band and The Beetles («Бiлий альбом») – десять рокiв.) І якщо ви ретельнiше придивитесь до цих тривалих рокiв пiдготовки, то помiтите досвiд, який у контекстi хокеiстiв, Бiлла Джоя та вiртуозiв-скрипалiв звучить дуже знайомо. 1960 року, коли вони були просто малознаним шкiльним гуртом, iх запросили грати до Гамбурга в Нiмеччинi.

«У тi часи в Гамбургу не було музичних клубiв, де грали б рок-н-рол. Зате були стрип-клуби, – розповiдае Фiлiп Норман, який написав бiографiю „Бiтлз“ пiд назвою Shout!. – Був один цiкавий власник клубу на ймення Бруно, який насправдi був людиною, котра вмiла органiзувати видовищнi виступи. У нього виникла iдея завозити рок-гурти, що грали б у рiзних клубах. Вони розробили формулу: масштабне нон-стоп шоу, яке тривало кiлька годин поспiль; однi глядачi заходили, iншi виходили. Гурти грали без перерви, намагаючись утримати публiку. В американському кварталi червоних лiхтарiв це назвали б стриптизом нон-стоп».

«Чимало гуртiв, що грали тодi, походили з Лiверпуля, – говорить Норман. – То було випадковiстю. Бруно подався до Лондона шукати гурти. Проте в Сохо вiн познайомився з лiверпульським пiдприемцем, який випадково опинився в Лондонi. І вiн домовився про виступи деяких гуртiв. Отак налагодили зв’язки. Зрештою, „Бiтлз“ познайомилися не лише з Бруно, а й з iншими власниками клубiв. Вони пов

рталися знову й знову, бо отримували багато алкоголю й багато сексу».

Що було особливого в Гамбургу? Може, там добре платили? Нi. Фантастична акустика? Нi. Публiка була добра та вдячна? Усе що завгодно, окрiм цього. Справа була в самому часi, протягом якого гурт мусив грати.

Ось Джон Леннон в iнтерв’ю вже пiсля розпаду «Бiтлз» розповiдае про виступи в гамбурзькому стриптиз-клубi пiд назвою «Індра»:

Ми вдосконалювалися та ставали бiльш упевненими. Інакше й бути не могло, бо ж грали ми всю нiч. Їм було зручно, що ми iноземцi. Ми мусили намагатися грати краще, вкладати всю душу, аби вибитися в люди.

У Лiверпулi ми грали лише протягом однiеi години та звикли грати найкраще, щоразу те саме. У Гамбургу нам доводилося грати вiсiм годин поспiль, отож ми мусили знайти новий спосiб грати.

Вiсiм годин?

Ось що каже Пiт Бест, тогочасний ударник «Бiтлз»: «Щойно пройшла чутка, що ми робили шоу, до клубу почали сходитися люди. Ми грали сiм вечорiв на тиждень. Спочатку ми грали майже нон-стоп до 00: 30, поки клуб не зачинявся, але, коли ми стали грати лiпше, публiка залишалася до другоi ночi фактично щодня.»

Сiм днiв на тиждень?

Зрештою, «Бiтлз» мандрували до Гамбурга п’ять разiв мiж 1960 та 1962 роками. У першу подорож вони вiдiграли сто шiсть вечорiв, по п’ять чи бiльше годин. Пiд час другоi поiздки вони зiграли дев’яносто два рази. У третю поiздку грали сорок вiсiм разiв, провiвши на сценi загалом сто сiмдесят двi години. Останнi два концерти в Гамбургу в листопадi й груднi 1962 року включали в себе дев’яносто годин виступу. Казали, що вони зiграли двiстi сiмдесят вечорiв протягом пiвтора року. До того часу вони вже досягли успiху 1964 року, отож, наживо зiграли приблизно 1200 разiв. Ви знаете, наскiльки це неймовiрно? Бiльшiсть сьогоднiшнiх гуртiв не грають 1200 разiв протягом усього свого iснування. Суворе випробування «Бiтлз» у Гамбурзi стало тим, що iх вирiзняло.

«Коли вони лише з’явилися на сценi, то були нi на що не здатнi, але пiсля повернення вони були супер, – веде далi Норман. – Хлопцi навчилися не тiльки витривалостi. Їм довелося навчитися безлiчi номерiв усього можливого i не лише рок-н-ролу, а й трохи джазу. До того вони були геть недисциплiнованi на сценi. Одначе, коли повернулися, то звучали як нiхто iнший. Вони все вигадали самi».

5

Повернiмося до iсторii Бiлла Гейтса. Його iсторiя вiдома так само добре, як iсторiя «Бiтлз». Розумний молодий математичний генiй вiдкривае для себе програмування. Кидае Гарвард. Із друзями започатковуе невеличку комп’ютерну компанiю пiд назвою «Майкрософт». Маючи розум, великi амбiцii та смiливiсть, вiн вибудовуе велета у свiтi програмного забезпечення. Але це вельми загальне бачення. Погляньмо трохи глибше.

Батько Гейтса був заможним адвокатом у Сiетлi, а мати – донькою успiшного банкiра. У дитинствi Бiлл Гейтс розвивався дуже швидко, тож навчання йому набридло. Отже, батьки забрали його з державноi школи й на початку сьомого класу вiдправили до «Лейксайду» – приватноi школи, де навчалися дiти елiти iз Сiетла. Посеред другого року навчання Гейтса в школi «Лейксайд» там вiдкрили комп’ютерний клуб.

«Материнський комiтет щороку проводив розпродаж рiзного непотребу, i завжди поставало питання: на що ж пiдуть грошi, – пригадуе Гейтс. – Частину витрачали на лiтню програму, у межах котроi мiсцевi дiти могли приходити до кампусу. Ще грошi йшли на вчителiв. Того року три тисячi доларiв витратили на комп’ютерний термiнал у цiй крихiтнiй кiмнатцi, i його ми одразу взялися контролювати. То було щось неймовiрне».

І дiйсно неймовiрно, бо ж надворi лише 1968 рiк. У 1960-х навiть бiльшiсть коледжiв не мали комп’ютерних клубiв. А надто помiтним був комп’ютер, який купила школа «Лейксайд». Школа не змушувала своiх учнiв навчатися програмування на виснажливiй системi перфокарт, як це робили буквально всi в 1960-х. Натомiсть у школi «Лейксайд» установили телетайп ASR-33, який був термiналом з функцiею розподiлу часу та напряму з’еднаний з мейнфреймом у центрi Сiетла. «Ідея розподiлу часу щойно виникла 1965 року, – провадить Гейтс. – Хтось був дуже далекоглядним». Бiлл Джой дiстав унiкальну нагоду вивчати програмування на системi розподiлу часу, коли навчався на першому курсу коледжу, 1971 року. Бiлл Гейтс дiстався програмування в реальному часi восьмикласником 1968 року.

З тiеi митi Гейтс буквально жив у кiмнатi, де стояв комп’ютер. Вiн та iншi почали навчатися того, як користуватися цим дивним новим приладом. Купляти час на ЕОМ було дорого навiть для такого заможного закладу, як «Лейксайд», i невдовзi 3000 доларiв, заробленi материнським комiтетом, закiнчилися. Батьки заробили ще грошей. Дiти iх знову витратили. А потiм група програмiстiв з Вашингтонського унiверситету сформувала компанiю пiд назвою «Об’еднаний комп’ютерний центр» (чи С-Cubed), яка здавала в оренду комп’ютерний час мiсцевим компанiям. Знову пощастило, i син однiеi iз засновниць цiеi фiрми – Монiки Рони – навчався в «Лейксайдi», на рiк старше вiд Гейтса. «А чи не захоче

омп’ютерний клуб „Лейксайду“, – подумала собi Рона, – на вихiдних тестувати програмне забезпечення компанii в обмiн на безкоштовний час на програмування?» Звiсно, схоче! Пiсля школи Гейтс сiв на автобус i поiхав до офiсу С-Cubed. Того вечора вiн програмував до пiзньоi ночi.

С-Cubed зрештою збанкрутували, тож Гейтс та його друзi стали зависати в комп’ютерному центрi при Вашингтонському унiверситетi. Минуло багато часу, перше нiж вони долучилися до компанii ISI, що погодилася давати iм безкоштовний час на комп’ютерах в обмiн на роботу над ПЗ, яке можна буде використати для автоматизацii iхнiх платiжних вiдомостей. За сiм мiсяцiв 1971 року Гейтс та його товаришi витратили приблизно 1575 годин комп’ютерного часу на ЕОМ ISI, що приблизно дорiвнюе вiсьмом годинам на день, сiмом дням на тиждень.

«Це перетворилося на одержимiсть, – каже Гейтс про першi роки навчання. – Я не займався спортом. Ходив до клубу вночi. Ми програмували на вихiдних. Рiдко якого тижня ми не проводили там 20 чи 30 годин. Бували часи, коли Пол Аллен i я мали неприемностi через те, що крали паролi та зламували систему. Нас вигнали. І тодi я протягом усього лiта не мав доступу до комп’ютера. Менi тодi було 15 чи 16 рокiв. Згодом я дiзнався, що Пол знайшов безкоштовний комп’ютер у Вашингтонському унiверситетi. Машини стояли в них у медичному центрi й на факультетi фiзики. Робота комп’ютерiв була розписана на 24 години, але iснував перiод, коли нiхто на них не працював, отож мiж 3 та 6 годинами ранку графiку не було. – Гейтс смiеться. – Я виходив з дому вночi, пiсля вiдбою. Зi своеi домiвки я мiг дiйти пiшки до унiверситету. Або ж сiдав на автобус. Це пояснюе, чому я такий щедрий до Вашингтонського унiверситету: вони дозволяли менi красти багато комп’ютерного часу». Через кiлька рокiв мати Гейтса казала таке: «Ми часто дивувалися, чому йому так важко прокидатися зранку».

Якось Бадовi Пемброку, одному iз засновникiв ISI, потелефонували з компанii TRW, що розробляла технологii. Компанiя щойно пiдписала контракт на облаштування комп’ютерноi системи на величезнiй електростанцii в Бонневiллi на пiвднi штату Вашингтон. TRW надзвичайно потребували програмiстiв, обiзнаних у програмному забезпеченнi, що його використовувала електростанцiя. У цей раннiй перiод комп’ютерноi революцii складно було знайти програмiстiв з таким спецiалiзованим досвiдом. Але Пемброк точно знав, кому слiд телефонувати: хлопчакам iз середньоi школи «Лейксайд», якi провели тисячi годин комп’ютерного часу за ЕОМ ISI. Гейтс навчався у випускних класах i якимось чином змiг переконати своiх учителiв дозволити йому перейти до Бонневiлля пiд приводом проведення незалежного навчального проекту. Там вiн провiв усю весну, пишучи код пiд наглядом Джона Нортона, який, за словами самого Гейтса, навчив його програмування як нiхто iнший.

Цi п’ять рокiв, вiд восьмого класу до закiнчення школи, були Гамбургом Бiлла Гейтса i за всiма показниками вiн дiстав iще бiльш неймовiрнi можливостi, нiж Бiлл Джой.

Перша можливiсть: Гейтса вiдiслали навчатися до «Лейксайду». Скiльки середнiх шкiл у свiтi 1968 року мали доступ до термiнала розподiлу часу? Можливiсть номер два: матерi учнiв зi школи «Лейксайд» мали достатньо грошей, щоб сплачувати за шкiльний комп’ютер. Можливiсть номер три: коли грошi закiнчилися, виявилося, що хтось iз батькiв працюе у C–Cubed, i компанii знадобився той, хто на вихiдних перевiряв би код, i iй також було байдуже, що вихiднi днi поволi перетiкали у вихiднi ночi. Можливiсть четверта: Гейтс випадково дiзнався про ISI, i iм так само випадково знадобився хтось, хто мiг би попрацювати над ПЗ для платiжних вiдомостей. П’ята можливiсть: Гейтс, як виявилося, жив близько до Вашингтонського унiверситету, тож мiг туди ходити пiшки. По-шосте, унiверситет мав вiльний комп’ютерний час вiд 3 до 6 години ранку. Сьома можливiсть: TRW потелефонували Баду Пемброку. Можливiсть восьма: найкращими програмiстами, яких Пемброк знав, у цьому питаннi були двiйко школярiв. По-дев’яте, школа «Лейксайд» погодилася дозволити школярам провести весняний семестр далеко вiд школи, пишучи код.

І зрештою, що ж спiльного мiж усiма цими можливостями? Вони дали Бiллу Гейтсу додатковий час на практику. Коли Гейтс покинув Гарвард пiсля другого курсу, щоб спробувати працювати у власнiй компанii з розробки програмного забезпечення, вiн уже програмував фактично сiм рокiв без перерв. І робив це вiн набагато бiльше нiж 10 000 годин. Скiльки пiдлiткiв у свiтi мали такий досвiд, як Бiлл Гейтс? «Якщо таких знайдеться з 50, – коментуе вiн, – то я буду подивований. Була компанiя C–Cubed i платiжнi вiдомостi, потiм TRW – усе склалося докупи. Я мав бiльший доступ до розвитку програмного забезпечення замолоду, нiж, гадаю, будь-хто iнший у той перiод, i це все завдяки нереально щасливому збiгу обставин».

6

Якщо ми складемо разом iсторii хокеiстiв, «Бiтлз», Бiллi Джоя та Бiлла Гейтса, гадаю, матимемо осяжнiшу картину iхнього шляху до успiху. Джой, Гейтс та учасники гурту «Бiтлз», безперечно, талановитi

Леннон i Маккартнi мали той музичний хист, що трапляеться раз на поколiння, а Бiлл Джой, не забуваймо, мав такий гострий розум, що легко розв’язував складнi алгоритми просто на ходу, чим шокував своiх викладачiв. Усе це й так очевидно.

Утiм, iхнi iсторii вирiзняють не iхнi неймовiрнi таланти, а неймовiрнi можливостi. «Бiтлз» абсолютно випадково запросили до Гамбурга, а без нього вони могли взяти iншу стратегiю та пiти iнакшим шляхом. «Менi неймовiрно пощастило», – розповiдае Гейтс на самому початку нашого iнтерв’ю. Це, однак, не заперечуе, що вiн розумний та видатний пiдприемець. Це означае лише те, що вiн усвiдомлюе, наскiльки йому пощастило навчатись у школi «Лейксайд» 1968 року.

Усi унiкальнi особистостi, iсторii котрих ми розглянули, стали успiшними завдяки несподiваним щасливим можливостям. Успiшнi прориви не е чимось винятковим серед мiльярдерiв програмного забезпечення, рок-гуртiв та найкращих свiтових спортсменiв. Навпаки. Це видаеться правилом.

Дозвольте навести вам останнiй приклад прихованих можливостей, вiд яких виграють неповторнi особистостi. Зараз проведемо ще один календарний аналiз, як робили в попереднiх роздiлах з хокеiстами, проте цього разу ми поглянемо не на мiсяцi, а на роки народження. Спочатку розгляньмо перелiк iз 75 найбагатших людей в iсторii людства, що його нещодавно склав часопис «Форбс». Власний капiтал вирахувано в доларах США за сьогоднiшнiм курсом. Як бачите, перелiк включае королiв та королев, фараонiв з минулих столiть, а також сучасних мiльярдерiв, як-от Воррен Баффет i Карлос Слiм.

Знаете, що цiкавого в цьому перелiку? З-помiж сiмдесяти п’яти iмен дивують чотирнадцять американцiв, народженi в межах дев’яти рокiв у серединi дев’ятнадцятого столiття. Помiркуйте над цим якусь мить. Історики почали з Клеопатри й фараонiв та прочесали кожен рiк iсторii людства з того часу, зазираючи в кожен куточок Землi в пошуках неймовiрного багатства, а майже 20 % iмен, що iх вони вiднайшли, походять з одного поколiння в однiй краiнi.

Ось перелiк цих американцiв та дати iхнього народження:

1. Джон Рокфеллер, 1839

2. Ендрю Карнегi, 1835

28. Фредерик Веергаузер, 1834

33. Джей Гулд, 1836

34. Маршалл Фiлд, 1834

35. Джордж Бейкер, 1840

36. Геттi Грин, 1834

44. Джеймс Феiр, 1831

54. Генрi Роджерс, 1840

57. Дж. П. Морган, 1837

58. Олiвер Пейн, 1839

62. Джордж Пуллман, 1831

64. Пiтер Вайднер, 1834

65. Фiлiп Армор, 1832

У чiм тут рiч? Вiдповiдь цiлком очевидна, якщо ви замислитеся. У 1860—1870-х роках американська економiка зазнавала, мабуть, найбiльшоi трансформацii за всю свою iсторiю. Пiд цю пору з’явилися залiзницi та виникла Волл-стрит. То був час появи цiлеспрямованого промислового виробництва. То був час, коли всi правила, за якими функцiонувала традицiйна економiка, зламали та змiнили. А перелiк оцей пiдказуе, що насправдi важило те, скiльки вам було рокiв тодi, коли вiдбувалася ця трансформацiя.

Якщо ви народилися наприкiнцi 1840-х, то прогавили свiй шанс, оскiльки були надто молодими, щоби скористатися з переваги. Якщо народилися в 1820-х – були занадто старими: триб ваших думок був налаштований на парадигму довоенного часу.

Проте iснував цiлком конкретний промiжок завдовжки в дев’ять рокiв, що iдеально пiдходив для того, щоб побачити потенцiал, який приховувало майбутне. Кожен iз чотирнадцяти чоловiкiв i жiнок з поданого перелiку мав прозорливiсть i талант. Але вони дiстали виняткову нагоду, достеменно як хокеiсти та футболiсти, народженi в сiчнi, лютому й березнi[4 - Соцiолог Райт Мiллз зробив додаткове спостереження про когорту 1830-х рокiв. Вiн проаналiзував пiдгрунтя американськоi бiзнес-елiти вiд колонiальних часiв до двадцятого столiття. У бiльшостi випадкiв, як не дивно, вiн помiтив, що бiзнес-лiдери походили з привiлейованих прошаркiв населення. Один виняток? Група 1830-х рокiв. Це показуе, якою перевагою було народження в оте десятилiття. То був единий час в американськiй iсторii, коли народженi за пристойних умов мали змогу конкурувати з багатiями. Вiн пише: «За всю американську iсторiю найкращим часом народитися для бiдного хлопця, котрий хотiв досягти висот у бiзнесi, був приблизно 1835 рiк».].

А тепер проаналiзуймо таких людей, як Бiлл Джой i Бiлл Гейтс.

Якщо запитаете старiйшин Кремнiевоi долини, то вони скажуть, що найважливiшим часом у революцii персональних комп’ютерiв був сiчень 1975 року. Саме тодi журнал «Поп’юлар електронiкс» опублiкував статтю, iлюстрацiю до котроi розмiстив на обкладинцi, про виняткову машину пiд назвою Altair 8800. Коштувала вона триста дев’яносто сiм доларiв. То була нова хитра штукенцiя «зроби сам», яку можна було зiбрати вдома. Заголовок статтi кричав: «ПРОРИВ ПРОЕКТУ! Перший у свiтi набiр для мiнi-комп’ютера, що становитиме конкуренцiю комерцiйним моделям».

Для читачiв часопису «Поп’юлар електронiкс», що о тiй порi був бiблiею новоствореного свiту комп’ютерiв та програмного забезпечення, такий заголовок став справжн

м одкровенням. Доти комп’ютери були масивними, дорогими ЕОМ на кшталт тих, що стояли у великих бiлих кiмнатах Мiчиганського комп’ютерного центру. Протягом рокiв кожен хакер та електронний генiй мрiяли про день, коли комп’ютер перетвориться на невелику й недорогу рiч, яку зможе мати i використовувати звичайна людина. І нарештi цей день настав.

Якщо сiчень 1975 року вважають за початок ери персональних комп’ютерiв, то хто тодi виграв найбiльше вiд своеi позицii? Тут можна застосувати той самий принцип, що й до ери Джона Рокфеллера та Ендрю Карнегi.

«Якщо 1975 року ви вже дуже старi, то це означае, що ви працюете в „АйБiЕм“ ще з коледжу. А людям, якi вже працюють у компанii „АйБiЕм“, нелегко переналаштуватися на перехiд до нового свiту, – каже Нейтен Мiрвольд, який багато рокiв був топ-керiвником у „Майкрософт“. – Ви працювали в мультимiльярднiй компанii, що виготовляла ЕОМ, i якщо ви були частиною команди, то думали: „Навiщо клопотатись оцими малими жалюгiдними комп’ютерами?“ Для тих людей то була комп’ютерна iндустрiя, й вона не мала нiчого спiльного з революцiею нового штибу. Вони були заслiпленi своiм одним-единим баченням комп’ютерних технологiй. Вони прекрасно жили. З iншого боку, не було жодноi можливостi стати мультимiльйонером i впливати на свiт».

Якщо 1975 року ви вже давно закiнчили коледж, то належали до староi парадигми. Ви щойно купили будинок. Одружилися, чекаете на народження дитини. Зараз ви не можете собi дозволити покинути гарну роботу й пристойну платню заради привабливого, але примарного комп’ютера за 397 доларiв. Отож, можемо смiливо викреслити тих, хто народився ранiше вiд, скажiмо, 1952 року.

Водночас бути надто молодим вам також не на руку. Ви хочете потрапити на перший поверх, прямiсiнько у 1975 рiк, але вам це не вдасться, якщо ви досi навчаетеся в середнiй школi. Тому викреслюемо всiх, народжених пiсля, наприклад, 1958 року. Словом, ваш iдеальний вiк для 1975 року: дорослий, щоб стати частиною революцii, але не такий старий, щоб ii пропустити. Найкраще, якщо вам рокiв 20–21, а це означае, що народилися ви 1954 чи 1955 року.

Цю теорiю легко перевiрити. Коли народився Бiлл Гейтс?

Бiлл Гейтс: 28 жовтня 1955 року

Це iдеальна дата народження! Гейтс – хокеiст, народжений 1 сiчня. Найлiпшим другом Гейтса у «Лейксайдi» був Пол Аллен. Вiн також зависав у комп’ютерному класi й подiляв довгi вечори в ISI i C–Cubed. Аллен разом з Бiллом Гейтсом заснував «Майкрософт». Коли народився Пол Аллен?

Пол Аллен: 21 сiчня 1953 року

Третьою найбагатшою людиною в компанii «Майкрософт» е чоловiк, який керував нею день вiд дня з 2000 року. І е одним з найшанованiших керiвникiв у свiтi програмного забезпечення. Це Стiв Баллмер. Коли ж вiн народився?

Стiв Баллмер: 24 березня 1956 року

Не забуваймо й про людину так само видатну, як Бiлл Гейтс, – Стiва Джобса, спiвзасновника компанii «Еппл Комп’ютер». На вiдмiну вiд Гейтса, Джобс не походив iз заможноi родини й не навчався в Мiчиганському унiверситетi, як Джой. Утiм, не треба ретельно дослiджувати його зростання, щоб зрозумiти, що й у нього був свiй Гамбург. Вiн вирiс у Маунтан-В’ю, Калiфорнiя, пiвденнiше за Сан-Франциско, який е абсолютним центром Кремнiевоi долини. Його сусiдами були iнженери з «Г’юлет Паккард», тодi й зараз однiеi з найважливiших фiрм електронiки у свiтi. Бувши пiдлiтком, вiн нипав блошиними ринками Маунтан-В’ю, де захопленi електронiкою люди продавали запаснi частини. Джобс походить з доби, що дихала тим самим бiзнесом, у якому вiн згодом пануватиме.

Уривок iз книжки «Випадковий мiльйонер», однiеi iз численних бiографiй Джобса, дае нагоду зрозумiти, наскiльки неординарним був досвiд його дитинства. Джобс

увечерi ходив слухати балачки науковцiв з «Г’юлет Паккард». Розмови точилися навколо останнiх розробок в електронiцi, i Джобс, тренуючи стиль, що згодом став торговим знаком його особистостi, затримував iнженерiв «Г’юлет Паккард» i витягував з них додаткову iнформацiю. Якось вiн навiть потелефонував Бiллу Г’юлету, одному iз засновникiв компанii, i попросив запчастини. Джобс отримав не лише бажанi запчастини, а й роботу на лiто. Вiн працював на конвеерi зi збирання комп’ютерiв i був настiльки зачарованим, що спробував створити свiй власний…

Заждiть-но. Бiлл Г’юлет дав йому запчастини? Це фактично те саме, коли Бiлл Гейтс здобув необмежений доступ до розподiльного термiнала у вiцi 13 рокiв. Усе одно, що ви цiкавитеся модою, а вашим сусiдом у дитинствi раптово виявився Джорджiо Арманi. То коли народився Джобс?

Стiв Джобс: 24 лютого 1955 року

Ще одним з пiонерiв еволюцii програмного забезпечення е Ерик Шмiдт. Вiн керував «Новелл» – однiею з найважливiших компанiй Кремнiевоi долини – i 2001 року став виконавчим директором «Гуглу». Дата народження?

Ерик Шмiдт: 27 квiтня 1955 року

Я не наполягаю, що кожен фiнансовий магнат програмного забезпечення у Кремнiевiй долинi народився 1955 року. Дехто народився в iншi роки, так само як i не кожен бiзнес-гiгант у США народився в

серединi 1830-х рокiв. Проте тут чiтко простежуеться тенденцiя, i дивно, якою мiрою ми насправдi не бажаемо ii помiчати. Ми вдаемо, що успiх – це виключно особиста заслуга. Однак у жоднiй з розглянутих нами iсторiй немае пiдстав вважати, що все отак просто. Натомiсть це iсторii про людей, якi мали особливi можливостi для того, щоб наполегливо працювати задля досягнення мети i, зрештою, досягли ii, а також про тих, хто народився в часи, коли тi визначнi зусилля поцiновувала решта суспiльства. Власному успiху вони завдячують не лише собi. Їхнiй успiх – продукт свiту, у якому вони зросли.

До речi, не забуваймо про Бiлла Джоя. Якби вiн був хоч трохи старшим i якби застав тяжку монотонну працю програмування з перфокартами, то, за його власними словами, лiпше вивчав би науку. Комп’ютерна легенда Бiлл Джой став би бiологом Бiллом Джоем. І якби вiн прийшов на кiлька рокiв пiзнiше, те невеличке вiконце, що дало йому шанс написати пiдтримувальний код для Інтернету, зачинилося б. Знову ж таки, комп’ютерна легенда Бiлл Джой мiг би бути бiологом Бiллом Джоем. Коли народився Бiлл Джой?

Бiлл Джой: 8 листопада 1954 року

Пiсля навчання в Берклi Джой став одним iз чотирьох засновникiв «Сан Майкросистемс», однiеi з найстарiших та найповажнiших компанiй з розробки програмного забезпечення у Кремнiевiй долинi. І, якщо ви досi вважаете, що збiги часу, мiсця й дати народження не такi вже й важливi, погляньте на дати народження решти трьох засновникiв «Сан Майкросистемс»:

Скотт Макнiлi: 13 листопада 1954 року

Вiнод Хосла: 28 сiчня 1955 року

Ендi Бехтольшайм: 30 вересня 1955 року

Роздiл третiй. Проблема з генiями, частина 1

Знання рiвня IQ одного хлопця не варте нiчого, якщо перед вами багато розумних хлопцiв

1

У п’ятому епiзодi сезону 2008 року американськоi телевiкторини «Один проти сотнi» спецiальним гостем був Кристофер Ланган.

«Один проти сотнi» – одне з багатьох телевiзiйних шоу, що з’явилося на свiтанку феноменального успiху «Хто хоче стати мiлiонером». У шоу бере участь сотня звичайних людей, якi грають роль «натовпу». Щотижня вони змагаються зi спецiально запрошеним гостем. Приз – мiльйон доларiв. Гiсть мае бути досить розумним, вiдтак давати бiльше правильних вiдповiдей, анiж його чи ii опоненти. За цим стандартом лише небагатьом вдалося бути так само квалiфiкованими, як Кристофер Ланган.

«Сьогоднi натовп зiткнеться з найскладнiшим випробуванням, – почувся голос за кадром. – Познайомтеся з Кристофером Ланганом, якого називають найрозумнiшою людиною Америки». Камера робить панорамний кадр, i на екранi з’являеться кремезний чоловiк рокiв п’ятдесяти. «Рiвень IQ середньостатистичноi людини дорiвнюе ста, – веде далi голос за кадром. – В Айнштайна – 150. У Криса – 195. Зараз його мозок розважае над теорiею Всесвiту. Чи до снаги його мозку перемогти юрбу й заробити мiльйон доларiв? Дiзнайтеся просто зараз на вiкторинi „Один проти сотнi“».

Пiд бурхливi оплески на сцену виходить Ланган.

«Ви не вважаете, що слiд мати високий рiвень iнтелекту для того, щоб гiдно виступити на шоу „Один проти сотнi“?» – запитуе ведучий шоу Боб Сагет. Вiн трохи зачудовано дивиться на Лангана, наче той якась лабораторна миша.

«Вiдверто кажучи, я вважаю, що це якраз може завадити, – вiдповiдае Ланган. Голос у нього глибокий, упевнений. – Маючи високий рiвень IQ, ви зосереджуетеся на роздумах, уникаете дрiбниць. Але тепер, коли я бачу цих усiх людей, – вiн кидае оком на натовп, i подив у його очах видае, наскiльки дурним йому здаеться все, що вiдбуваеться, – певен, що впораюся».

Останне десятилiття Крис Ланган зажив химерноi слави. Вiн став обличчям генiальностi Америки, зiрковим унiкумом. Його запрошують до участi в новинах та про нього пишуть у часописах. Про нього навiть зняли документальний фiльм, режисером якого виступив Еррол Моррис, i все через те, що мозок його не пiддаеться опису.

Якось телевiзiйне шоу «20/20» найняло фахiвця з нейропсихологii, який провiв Лангану IQ-тест, i його коефiцiент буквально вийшов за межi, себто був занадто високим, щоб його можливо було вимiряти. Наступного разу йому провели спецiальний IQ-тест, розроблений для людей занадто розумних. Вiн вiдповiв правильно на всi питання, крiм одного[5 - Тест на визначення рiвня супер-IQ склав Рональд К. Гефлiн, коефiцiент IQ якого також навдивовижу високий. Ось запитання iз секцii вербальних аналогiй: «Зуби до курки як гнiздо до…?» Якщо ви хочете почути вiдповiдь, то, боюся, я ii не знаю.]. Вiн почав розмовляти, коли йому було шiсть мiсяцiв. У три роки вiн щонедiлi слухав по радiо комiкси i слiдкував за текстом, аж поки самотужки не навчився читати. У п’ять рокiв почав запитувати свого дiдуся про iснування Бога i пам’ятае власне розчарування через почутi вiдповiдi.

У школi Ланган мiг прийти на тест iз iноземноi мови, не вивчивши при цьому нiчого, та, якщо до приходу викладача було двi чи три хвилини, вiн мiг проглянути пiдручник i виконати тест.

У ранньому пiдлiтковому вiцi, працюючи сiльськогосп

дарським робiтником, вiн почав читати багато лiтератури про теоретичну фiзику. У шiстнадцять рокiв вiн прочитав Бертрана Рассела й славнозвiсну працю Альфреда Норта Вайтгеда пiд назвою «Початки математики». Вiн також отримав прекраснi результати на Академiчному оцiнювальному тестi, попри навiть те, що заснув на одному з етапiв проходження тесту.

«Математикою вiн займався годину, – Марк, брат Криса, розповiдае про звичний день улiтку в середнiй школi. – Потiм годину вчив французьку. Пiсля того вивчав росiйську. Далi читав фiлософiю. Вiн ставився до цього сумлiнно, робив усе систематично, щодня».

Ще один брат Джефф каже: «Знаете, коли Кристоферу було чотирнадцять чи п’ятнадцять, вiн жартома малював рiзнi речi, i схоже було на фотографiю. Коли йому виповнилося п’ятнадцять, вiн мiг зiграти на гiтарi, як Джимi Гендрикс. Частину часу Кристофер взагалi не ходив до школи. Вiн з’являвся лише в перiод тестування, й нiхто нiчого не мiг iз цим вдiяти. Нам це видавалося веселим. За два днi вiн мiг швиденько проглянути книжки за семестр i розв’язати всi завдання, а тодi просто повернутися до справи, яку робив вiд самого початку[6 - Щоби зрозумiти, яким зростав Крис Ланган, зважте на опис дитини на ймення L, IQ котроi досягало коефiцiента 200, як i в Лангана. Це витяг з дослiдження Лети Стеттер Голлiнгворт, яка була одним з перших психологiв, що вивчали винятково обдарованих дiтей. Як очевидно з опису, коефiцiент 200 на тестi IQ – це багато. «Ерудицiя малого L була приголомшливою. Його пристрасть до науковоi точностi й ретельнiсть до дрiбниць установлювали високий стандарт досягнення. L був вiдносно великим, здоровим i справляв сильне враження. Його захоплено називали „професор“. Його нахили i здiбностi однаково цiнували та заохочували вчителi й учнi; йому часто дозволяли читати лекцiю (тривала вона близько години) на якусь особливу тему, наприклад з iсторii годинникiв, старовиннi теорii побудови двигунiв, з математики й iсторii. З рiзного мотлоху (шпульки вiд друкарськоi машинки, наприклад) вiн зiбрав власноруч годинник маятникового типу, щоб iлюструвати деякi принципи вимiрювання часу, i цей годинник встановили перед класом протягом пiзнавального уроку „Час i пiдрахунок часу“ з метою демонстрацii деяких принципiв вимiрювання часу». Його зошити були дивом науковоi експозицii.«Невдоволений тим, що ставленням до подорожi на уроцi про „Транспортацiю“ вважав неадекватним, вiн погодився, що час надто обмежено, щоб вiддати належне всьому. Проте, вiн наполiг, що „вони, принаймнi, мали б висвiтлити стародавнi теоретичнi вчення“. Як додатковий i добровiльний проект „вiн принiс ретельно розробленi малюнки та розрахунки стародавньоi теорii двигунiв, локомотивiв паровозiв тощо“. На той момент йому було десять рокiв».]».

Пiд час вiкторини «Один проти сотнi» Ланган був зваженим та впевненим. Голос звучав низько. Очi зосередженi й надзвичайно кмiтливi. Вiн не ходив околяса щодо питань, шукаючи потрiбну фразу, не блукав у думках, намагаючись переформулювати попередне твердження. Для цього вiн не казав «е-е» або «гм-м»: речення йшли струнко одне за одним, наче солдати на парадi, звучали твердо та чiтко. Кожне пропоноване Сагетом питання вiн вiдкидав, наче то була якась дрiбниця. Коли його виграш сягнув 250 000 доларiв, Ланган полiчив у думцi, що ризик втратити зараз таки переважав можливi вигоди. Тож вiн раптово зупинився: «Я вiзьму грошi». Вiн мiцно потис руку ведучому й пiшов геть – на самiсiнькому пiку, як то, ми зазвичай гадаемо, незмiнно чинять генii.

2

Одразу пiсля Першоi свiтовоi вiйни Льюiс Терман, молодий викладач психологii зi Стенфордського унiверситету, познайомився з вартим уваги хлопцем на ймення Генрi Ковелл. Хлопчина вирiс у злиднях i хаосi. Вiн не знаходив спiльноi мови з iншими дiтьми, тому пiсля семи рокiв бiльше не ходив до школи. Вiн працював прибиральником у школi неподалiк Стенфорду, у якiй була лиш одна кiмната, i протягом дня вiн тiкав з роботи, щоб пограти на пiанiно. А музика його була прекрасною.

Терман спецiалiзувався на тестуваннi iнтелекту. Стандартний тест на перевiрку рiвня IQ, який пройдуть мiльйони людей по всьому свiту в наступнi п’ятдесят рокiв, тест Стенфорд – Бiне, був його творивом. Отож, вiн вирiшив перевiрити рiвень IQ Ковелла. Хлопець мае бути розумним, гадав науковець, i не помилився. Коефiцiент IQ Ковелла дорiвнював понад 140, що вiдповiдае рiвню генiя. Терман був зачарованим. Скiльки ж тут iще необроблених алмазiв, мiркував вiн?

Вiн почав шукати iнших таких дiтей. І, зрештою, знайшов дiвчинку, котра в дев’ятнадцять мiсяцiв знала абетку. Знайшов вiн iще одну – вона вже до чотирьох рокiв читала Дiккенса та Шекспiра. Трапився йому й молодий чоловiк, якого вигнали з юридичноi школи через те, що його викладачi не вiрили, що людина взагалi здатна достеменно вiдтворювати з пам’ятi довгi уривки з юридичних висновкiв.

1921 року Терман вирiшив зробити дослiдження обдарованих особистостей справою свого життя. Озброiвшись значним грантом вiд фундацii Спiвдружностi, вiн зiб

ав команду польових дослiдникiв i вiдрядив iх до початкових шкiл Калiфорнii. Учителiв просили показати найрозумнiших учнiв у класi, й саме цим дiтям проводили тест на визначення рiвня iнтелекту. Найрозумнiшi 10 % дiтей мали другий тест на IQ, а тi, хто набрав бiльше як 130 балiв у цьому наступному тестi, пройшли ще й третiй тест IQ, i вже за результатами останнього тесту Терман вiдiбрав найрозумнiших та найкращих. Поки тривав пошук, Терман добирав серед 250 000 учнiв початковоi та середньоi шкiл i вибрав 1470 дiтей, рiвень IQ яких був бiльшим анiж 140 пунктiв, часом досягаючи 200. Саме та група юних генiiв стала вiдомою пiд назвою «Термiти». Вони були об’ектами дослiдження, яке згодом стало найвiдомiшим дослiдженням у галузi психологii.

Решту життя Терман наглядав за своiми пiдопiчними, як квочка. Їхне життя вiдстежували, iх тестували, вимiрювали та аналiзували. Занотовували iхнi науковi досягнення, спостерiгали за шлюбом, складали в таблицi хвороби та вибудовували графiки психiчного здоров’я, а кожне пiдвищення й нову роботу ретельно записували. Терман писав iм рекомендацii на працю та подальше навчання. Вiн постiйно давав iм поради й консультував, повсякчас занотовуючи своi вiдкриття до масивних червоних томiв пiд назвою «Генетичнi дослiдження генiiв».

«Важливiшим за IQ в особистостi е хiба що ii моральнi якостi», – якось сказав Терман. Вiн вiрив, що люди, якi мають високий рiвень IQ, «повиннi бути лiдерами, котрi розвиватимуть науку, мистецтво, врядування, освiту та соцiальний добробут загалом». Пiдопiчнi Термана зростали, а вiн видавав новини про iхнiй розвиток, занотовуючи iхнi незвичайнi досягнення. «Майже неможливо, – писав захоплено Терман, коли його пiдопiчнi навчалися в середнiй школi, – читати звiт у газетi про якесь шкiльне змагання чи дiяльнiсть, у котрiй брали б участь хлопчики й дiвчата з Калiфорнii, i не знайти серед переможцiв iмен членiв нашоi обдарованоi групи». Вiн узяв письменницькi зразки найбiльш обдарованих лiтературним хистом дiтей i дав лiтературним критикам порiвняти iх з раннiми творами вiдомих авторiв. Критики не знайшли вiдмiнностi. Усе вказувало на групу, говорив вiн, з потенцiалом «героiчного зростання». Терман вiрив, що на його «Термiтiв» чекала доля майбутньоi елiти США.

Сьогоднi багато iдей Термана залишаються засадничими в нашому розумiннi успiху. Школи мають програми для «обдарованих». Елiтнi унiверситети часто вимагають, щоб перед вступом такi студенти проходили тест на перевiрку розумових здiбностей (такий, як Академiчний оцiнювальний тест). Компанii, що працюють у царинi високих технологiй, наприклад «Гугл» i «Майкрософт», також ретельно оцiнюють когнiтивнi вмiння своiх майбутнiх працiвникiв з тiеi самоi причини: вони переконанi, що люди з дуже високим рiвнем IQ мають найбiльший потенцiал (вiдомо, що в «Майкрософт» пiд час прийняття на роботу ставлять блок запитань, створених з метою перевiряти кмiтливiсть. Ось класичне запитання: «Чому люки круглi?» Якщо ви не знаете вiдповiдi на це запитання, то ви не достатньо розумнi, щоб працювати в «Майкрософт»[7 - Вiдповiдь: круглий люк не впаде в яму, хай як ви намагатиметеся. Прямокутна ляда може впасти, варто лише натиснути на краi. Ось тепер i ви можете працювати в «Майкрософт»!]).

Якби я був чарiвником i запропонував пiдняти ваш рiвень IQ балiв на 30, ви погодилися б, так? Ви б подумали, що це допоможе вам просуватися вгору в свiтi. Коли ми чуемо про когось на кшталт Криса Лангана, то виникае едина iнстинктивна вiдповiдь – як у Термана, коли вiн познайомився з Генрi Ковеллом майже столiття тому. Ми вiдчуваемо благоговiйний трепет. Генii максимально неповторнi. Звичайно, для таких людей перешкод не iснуе.

Та чи правда це?

Поки що в цiй книжцi ми побачили, що екстраординарнi досягнення – це бiльшою мiрою радше можливостi, нiж хист. У цьому роздiлi я намагатимуся пояснити чому так, розповiдаючи про унiкальних людей та неординарних особистостей у чистому виглядi, себто генiiв. Упродовж багатьох рокiв ми виходили з Терманового розумiння iнтелекту. Проте, як ми побачимо, Терман помилився. І схибив вiн щодо своiх «Термiтiв». Якби йому трапився юний Крис Ланган, який у вiцi шiстнадцяти рокiв вивчав «Початки математики», вiн помилився би стосовно нього з тих самих причин. Терман не розумiв, що таке справжня незвичайна особистiсть, i цю помилку ми повторюемо до сьогоднi.

3

Одним з найпоширенiших тестiв на визначення iнтелекту е «Тест прогресивних матриць Рейвена». Щоб скласти його, не треба знати мову чи мати якiсь фаховi знання. Вiн вимiряе вмiння абстрактно мислити. Типовий тест Рейвена складаеться iз сорока восьми малюнкiв, причому кожен наступний е складнiшим вiд попереднього. Рiвень IQ визначаеться на пiдставi того, на скiльки малюнкiв дали правильну вiдповiдь.

Ось запитання, типове для тесту Рейвена.

Ви зрозумiли? Здогадуюся, що бiльшiсть iз вас розв’язала це завдання. Правильна вiдповiдь – В. А тепер спробуйте оце. Це останне й найскладнiше в тестi.

Правильн

вiдповiдь – А. Визнаю, я не мiг визначити вiдповiдь, припускаю, що бiльшiсть iз вас також. Крис Ланган, швидше за все, змiг. Коли ми кажемо, що люди на взiр Криса Лангана насправдi видатнi, то маемо на увазi, що iх надiлено розумом, здатним розв’язати головоломку, подiбну до цього останнього питання.

Багато рокiв поспiль проводилася неймовiрна кiлькiсть дослiджень з метою встановити, яким чином результати тесту Рейвена пов’язанi з успiхом у реальному життi. Людей, рiвень iнтелекту яких е в самому низу – менше вiд 70 балiв, вважають розумово вiдсталими. 100 балiв вважаеться за звичайний результат: щоб потрапити в коледж та закiнчити його, вам треба набрати трохи бiльше. Тимчасом як для того, щоб потрапити й перемогти в досить сильному змаганнi серед випускникiв, ви маете набрати принаймнi 115 балiв. Загалом, що бiльше балiв ви набираете, то кращу освiту здобудете, то бiльше грошей заробите швидше за все i, вiрите чи нi, то довше зможете прожити.

Однак тут криеться пiдступ. Взаемозв’язок мiж успiхом та рiвнем IQ працюе лише до певноi межi. Щойно хтось досяг рiвня IQ близько 120 балiв, набирання додаткових балiв не перетворюеться на перевагу в реальному свiтi, яку можна вимiряти[8 - «Фундаменталiст IQ» Артур Дженсен таким чином описуе це у своiй книжцi «Упередження тестування розумових здiбностей» (с. 113): чотири найважливiшi соцiальнi та персональнi граничнi вiдрiзки на шкалi IQ – це тi, що розрiзняють з високою ймовiрнiстю людей, якi через свiй рiвень загального розумового розвитку можуть чи не можуть вiдвiдувати школу (50 балiв), можуть чи не можуть засвоiти уроки в початковiй школi (75 балiв), можуть чи не можуть успiшно впоратися з академiчним чи пiдготовчим навчальним планом середньоi школи (105 балiв), можуть чи не можуть закiнчити чотирирiчне навчання в коледжi з оцiнками, що дозволять iм продовжити навчання (приблизно 115 балiв). Окрiм цього, рiвень IQ стае вiдносно неважливим у зв’язку зi звичайними професiйними стремлiннями та критерiями успiху. Це не дае нагоди стверджувати, що немае дiйсноi вiдмiнностi мiж iнтелектуальними можливостями тих, чий рiвень IQ дорiвнюе 115 та 150 балiв, ба навiть 150 i 180. Проте рiзниця на вищому щаблi шкали мае набагато менше особистих наслiдкiв, анiж щойно описанi граничнi вiдрiзки, i вони зазвичай мають менше ваги для успiху в загальному розумiннi, нiж певнi риси характеру особистостi.].

«Багато разiв доведено, що людина з IQ у 170 балiв мислить краще, нiж людина з рiвнем IQ у 70 балiв, – пише британський психолог Лаям Гадсон, – i це твердження також правильне, коли порiвнювати тих, хто ближче, – 100 i 130 балiв. Проте спiввiдношення не дiе, якщо порiвнювати двох людей iз приблизно однаково високим IQ. Зрiлий науковець i доросла людина з рiвнем IQ 130 цiлком можуть отримати Нобелiвську премiю, як i хтось iз IQ 180».

Таким чином, зазначае Гадсон, рiвень IQ схожий на зрiст гравця у баскетболi. Хiба хтось, маючи зрiст 167 см, дiстае реальний шанс грати в професiйний баскетбол? Навряд чи. Ваш зрiст повинен бути принаймнi 183 см, щоб грати на тому рiвнi, а ще краще мати зрiст 187 анiж 185, а 189 краще анiж 187. Але пiсля певного моменту зрiст перестае бути важливим. Гравець зi зростом понад 200 см не е автоматично лiпшим за того, хто на кiлька сантиметрiв нижчий. (Зрештою, Майкл Джордан, найкращий гравець усiх часiв, мав зрiст 198 см.) Баскетболiст мусить бути достатньо високим. Це ж стосуеться iнтелекту. Інтелект мае порiг.

На початку оповiдi про телевiкторину «Один проти сотнi» ми завважили, що IQ Айнштайна становив 150, а рiвень IQ Лангана – 195. Отож, IQ Лангана на 30 % вище. Це не означае, проте, що Ланган на 30 % розумнiший вiд Айнштайна. Це нiсенiтниця. Усе, що ми можемо сказати, замислившись над складними речами, як, наприклад, фiзика, це те, що вони обидва достатньо розумнi.

Гадаю, iдея, що IQ мае пороговi величини, iде врозрiз iз вашою iнтуiцiею. Ми вважаемо, що, наприклад, нобелiвськi лауреати у сферi науки, мають найвищий рiвень IQ з усiх можливих; що вони, ймовiрно, люди, якi дiстали найвищi бали на вступних iспитах до коледжу, виграли всi можливi стипендii i мали такi видатнi академiчнi знання в середнiй школi, що iх залюбки брали у всi найкращi унiверситети краiни.

А тепер подивiться на перелiк мiсць, де здобули освiту останнi двадцять п’ять американських лауреатiв Нобелiвськоi премii з медицини, починаючи вiд 2007 року.

Антiохiйський коледж

Броунiвський унiверситет

Унiверситет Калiфорнii (Берклi)

Вашингтонський унiверситет

Колумбiйський унiверситет

Технологiчний iнститут Кейса

Массачусетський технологiчний iнститут

Калiфорнiйський технологiчний iнститут

Гарвардський унiверситет

Коледж Гамiльтона

Колумбiйський унiверситет

Унiверситет Пiвнiчноi Каролiни

Унiверситет Де По

Пенсильванський унiверситет

Мiннесотський унiверситет

Унiверситет Нотр-Дам

Унiверситет Джона Гопкiнса

Єльський унiверситет

Юнiон коледж

Іллiнойський унiверситет

Техаський унiверситет

Коледж Святого Хрес

а

Амгерстський коледж

Геттисберзький коледж

Коледж Гантера

Нiхто не скаже, що цей перелiк репрезентуе вподобання й вибiр найкращих студентiв Америки. Єльський унiверситет, Колумбiйський унiверситет та МТІ е в цьому перелiку, проте е також i Унiверситет Де По, Коледж Святого Хреста й Геттисберзький коледж. Це перелiк престижних навчальних закладiв.

Разом з тим, ось де навчалися 25 американських нобелiвських лауреатiв з хiмii:

Ситi-коледж унiверситету Нью-Йорка

Ситi-коледж унiверситету Нью-Йорка

Стенфордський унiверситет

Унiверситет Дейтон, Огайо

Коледж Роллiнс, Флорида

МТІ

Гринелл коледж

МТІ

Унiверситет Макджилла

Технологiчний iнститут Джорджii

Унiверситет Огайо

Унiверситет Райса

Коледж Гоупа

Унiверситет Бригама Янга

Унiверситет Торонто

Унiверситет Небраски

Дартмутський коледж

Гарвардський унiверситет

Коледж Береа

Огсберзький коледж

Массачусетський унiверситет

Державний унiверситет Вашингтона

Унiверситет Флориди

Калiфорнiйський унiверситет, Риверсайд

Гарвардський унiверситет

Щоб стати лауреатом Нобелiвськоi премii, треба бути лише достатньо розумним, щоб вступити до коледжу, хоч такого, як Нотр-Дам, чи Іллiнойського унiверситету. Оце й усе[9 - Скажу для ясностi: правда й те, що Гарвардський унiверситет випускае бiльше нобелiвських лауреатiв, анiж будь-який iнший виш. Просто погляньте на цi перелiки. Гарвард з’являеться в них, i не раз. Коледж Святого Хреста бачимо лише раз. Та хiба не очiкуеться, що Гарвард випускае бiльше нобельцiв, анiж Коледж Святого Хреста? Зрештою, Гарвард – найбагатший та найпрестижнiший навчальний заклад в iсторii, куди буквально обирають найкращих студентiв у свiтi?].

Це смiлива iдея, чи не так? Уявiть, ваша донька дiзналася, що ii зараховують одразу до двох вишiв: Гарвардського унiверситету й Унiверситету Джорджтауну у Вашингтонi, округ Колумбiя. Куди б ви хотiли щоб вона пiшла? Припускаю, що саме до Гарварду, оскiльки Гарвард – «найкращий» унiверситет. Студенти Гарварду набирають на 10–15 % бiльше балiв на вступних iспитах.

Та, зважаючи на нашi знання про iнтелект, iдея, що унiверситети можна ранжувати, не мае сенсу. Студенти Унiверситету Джорджтауну не можуть бути такими самими розумними на абсолютнiй шкалi, як студенти Гарварду. Проте всi вони, звичайно, достатньою мiрою розумнi, тож лауреати Нобелiвськоi премii можуть бути випускниками як Унiверситету Джорджтауну, так i Гарварду.

Психолог Баррi Шварц нещодавно запропонував елiтним унiверситетам облишити складний процес вступу, натомiсть розiграти лотерею для всiх, чий рiвень вищий вiд пороговоi величини. «Роздiлiть людей на двi категорii, – каже Шварц, – на достатньо розумних i недостатньо розумних. Досить розумнi потрапляють на борт, недосить розумним вiдмовлять». Баррi Шварц визнае, що його iдея не мае жодного шансу бути прийнятою. Однак вiн, звичайно, мае рацiю. Як пише Гадсон (зауважте, вiн проводив свое дослiдження серед елiтних закритих англiйських шкiл для хлопчикiв у 1950—1960-х роках): «Знання рiвня IQ одного хлопця не варте нiчого, якщо перед вами багато розумних хлопцiв»[10 - Щоб лiпше зрозумiти, якою безглуздою е полiтика вiдбору до елiтних унiверситетiв Лiги плюща, помiркуйте над цiею статистикою. 2008 року 27 462 найкращих випускникiв шкiл з усього свiту подавали документи на вступ до Гарварду. З усiх цих студентiв 2500 отримали найвищi 800 балiв на Оцiнювальному тестi iз читання, 3300 дiстали найвищi бали на iспитi з математики. Бiльше як 3300 ранжувалися першими в своiх класах. Скiлькох прийняв Гарвард? Близько 1600, що означае, що вiдмовляли 93 студентам з кожних 100. То чи можна сказати, що один студент пiдходить для Гарварду, а iнший – нi, коли вони обое мають iдентичнi – i дуже високi – оцiнки у залiковiй вiдомостi? Звичайно, нi. Гарвард не чесний. А Шварц мае рацiю. Їм слiд запровадити лотерею.].

Дозвольте показати вам iще один приклад граничноi величини в дii. Юридична школа Мiчиганського унiверситету, як багато елiтних навчальних закладiв США, застосовуе полiтику позитивноi дискримiнацii стосовно вступникiв з незабезпечених сiмей. Близько 10 % студентiв, яких приймае Мiчиганський унiверситет, е представниками расових меншин, i, якби заклад не послабляв значно вимоги до вступникiв, приймаючи iх з нижчими оцiнками та нижчими балами на стандартизованих тестах, анiж iншi, припускаю, що вiдсоток був би меншим вiд трьох. До того ж, якщо порiвняемо оцiнки, якi отримують в юридичнiй школi студенти меншин, i студенти, котрi не входять до цього перелiку, то помiтимо, що бiлi студенти навчаються краще. Це не дивно: якщо одна група набирае вищi бали пiсля випуску зi школи, то вона майже точно матиме вищi оцiнки, навчаючись у юридичному вишi. Це одна з причин, чому полiтика позитивноi дискримiнацii е настiльки суперечливою. Загалом, скарга на програму позитивноi дискримiнацii в Мiчиганському унiверситетi нещодавно дiйшла до Верховного суду США. Багатьох людей непокоiть той факт, що до елiтного навчального закладу пр

ймають менш придатних студентiв, анiж iхнi однолiтки.

Кiлька рокiв тому Мiчиганський унiверситет вирiшив дiзнатися бiльше про те, чого досягли колишнi студенти – представники расових меншин. Скiльки грошей вони заробили? Як високо пiднялися професiйно? Наскiльки задоволенi своею кар’ерою? Чи зробили вони внесок у суспiльне та громадське життя? Якi нагороди здобули? Словом, представники унiверситету дивилися на все, що могло бути переконливим доказом досягнення успiху в реальному свiтi. Те, що вони знайшли, iх здивувало.

«Ми знали, що нашi студенти з незабезпечених родин, принаймнi бiльшiсть iз них, добре влаштувалися, – каже Ричард Лемперт, один з авторiв цього дослiдження. – Гадаю, ми сподiвалися знайти склянку повну наполовину чи бодай повну на три чвертi, тобто ми очiкували, що не всiм ведеться так добре, як бiлим студентам, але багато хто досяг успiху. Та ми були абсолютно подивованi. Ми побачили, що iм велося так само добре. Ми нiде не побачили серйозних розбiжностей».

Лемпер намагаеться сказати, що едине, що насправдi мусить турбувати юридичну школу – наскiльки успiшними е iхнi випускники пiсля випуску, – i студенти меншостi не е менш квалiфiкованими. Вони так само успiшнi, як i бiлi студенти. Чому? Бо, хоча навчальнi знання студентiв расовоi меншостi не настiльки гарнi, як у бiлих студентiв, якiсть знань студентiв юридичноi школи, втiм, досить висока, а тому вони все одно вищi за граничну величину

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Примiтки

1

Спосiб, у який у Канадi обирають хокеiстiв, е прекрасним прикладом того, що соцiолог Роберт Мертон назвав «самоздiйснюване пророцтво», себто «хибне визначення на початку… спричиняе поведiнку, що робить початкове хибне уявлення iстинним». У Канадi починають iз хибного визначення, що найкращий вiк для гравцiв – дев’ять та десять рокiв. Вони просто обирають найстарших з кожного року. Одначе те, як вони ставляться до цих «зiрок», зрештою свiдчить, що початкове хибне судження було правильним. Мертон формулюе таким чином: «Ця вмотивованiсть самоздiйснюваного пророцтва назавжди зберiгае панування помилки, оскiльки пророк посилатиметься на те, що вiн мав рацiю вiд самого початку». (Тут i далi прим. авт.)

2

Фiзично незрiлi баскетболiсти в американському мiстi можуть, iмовiрно, грати в баскетбол стiльки ж годин на рiк, скiльки вiдносно дорослiша дитина, адже е багато майданчикiв для гри в баскетбол i не бракуе охочих пограти. З хокеем справа iнша – для гри потрiбна ковзанка. Власне, баскетбол рятуе його доступнiсть i поширенiсть.

3

З вiдносним вiком пов’язано навiть бiльше соцiальних феноменiв. Наприклад, Барнслi та двое його колег якось помiтили, що студенти, якi намагалися вкоротити собi вiку, також найчастiше народжуються в другiй половинi навчального року. Дослiдники пояснюють це тим, що гiрша успiшнiсть у школi може призвести до розвитку депресii. Одначе взаемозв’язок мiж вiдносним вiком та самогубством не такий промовистий, як взаемозв’язок мiж вiком та успiхом у спортi.

4

Соцiолог Райт Мiллз зробив додаткове спостереження про когорту 1830-х рокiв. Вiн проаналiзував пiдгрунтя американськоi бiзнес-елiти вiд колонiальних часiв до двадцятого столiття. У бiльшостi випадкiв, як не дивно, вiн помiтив, що бiзнес-лiдери походили з привiлейованих прошаркiв населення. Один виняток? Група 1830-х рокiв. Це показуе, якою перевагою було народження в оте десятилiття. То був единий час в американськiй iсторii, коли народженi за пристойних умов мали змогу конкурувати з багатiями. Вiн пише: «За всю американську iсторiю найкращим часом народитися для бiдного хлопця, котрий хотiв досягти висот у бiзнесi, був приблизно 1835 рiк».

5

Тест на визначення рiвня супер-IQ склав Рональд К. Гефлiн, коефiцiент IQ якого також навдивовижу високий. Ось запитання iз секцii вербальних аналогiй: «Зуби до курки як гнiздо до…?» Якщо ви хочете почути вiдповiдь, то, боюся, я ii не знаю.

6

Щоби зрозумiти, яким зростав Крис Ланган, зважте на опис дитини на ймення L, IQ котроi досягало коефiцiента 200, як i в Лангана. Це витяг з дослiдження Лети Стеттер Голлiнгворт, яка була одним з перших психологiв, що вивчали винятково обдарованих дiтей. Як очевидно з опису, коефiцiент 200 на тестi IQ – це багато. «Ерудицiя малого L була приголомшливою. Його пристрасть до науковоi точностi й ретельнiсть до дрiбниць установлювали високий стандарт досягнення. L був вiдносно великим, здоровим i справляв сильне враження. Його захоплено називали „професор“. Його нахили i здiбностi однаково цiнували та заохочували вчителi й учнi; йому часто дозволяли читати лекцiю (тривала вона близько години) на якусь особливу тему, наприклад з iсторii годинникiв, старовиннi теорii побудови двигунiв, з математики й iсторii. З рiзного мотлоху (шпульки вiд друкарськоi машинки, наприклад) вiн зiбрав власноруч годинник маятникового типу, щоб iлюструвати деякi принципи вимiрювання часу, i цей годинник встановили перед класом протя

ом пiзнавального уроку „Час i пiдрахунок часу“ з метою демонстрацii деяких принципiв вимiрювання часу». Його зошити були дивом науковоi експозицii.

«Невдоволений тим, що ставленням до подорожi на уроцi про „Транспортацiю“ вважав неадекватним, вiн погодився, що час надто обмежено, щоб вiддати належне всьому. Проте, вiн наполiг, що „вони, принаймнi, мали б висвiтлити стародавнi теоретичнi вчення“. Як додатковий i добровiльний проект „вiн принiс ретельно розробленi малюнки та розрахунки стародавньоi теорii двигунiв, локомотивiв паровозiв тощо“. На той момент йому було десять рокiв».

7

Вiдповiдь: круглий люк не впаде в яму, хай як ви намагатиметеся. Прямокутна ляда може впасти, варто лише натиснути на краi. Ось тепер i ви можете працювати в «Майкрософт»!

8

«Фундаменталiст IQ» Артур Дженсен таким чином описуе це у своiй книжцi «Упередження тестування розумових здiбностей» (с. 113): чотири найважливiшi соцiальнi та персональнi граничнi вiдрiзки на шкалi IQ – це тi, що розрiзняють з високою ймовiрнiстю людей, якi через свiй рiвень загального розумового розвитку можуть чи не можуть вiдвiдувати школу (50 балiв), можуть чи не можуть засвоiти уроки в початковiй школi (75 балiв), можуть чи не можуть успiшно впоратися з академiчним чи пiдготовчим навчальним планом середньоi школи (105 балiв), можуть чи не можуть закiнчити чотирирiчне навчання в коледжi з оцiнками, що дозволять iм продовжити навчання (приблизно 115 балiв). Окрiм цього, рiвень IQ стае вiдносно неважливим у зв’язку зi звичайними професiйними стремлiннями та критерiями успiху. Це не дае нагоди стверджувати, що немае дiйсноi вiдмiнностi мiж iнтелектуальними можливостями тих, чий рiвень IQ дорiвнюе 115 та 150 балiв, ба навiть 150 i 180. Проте рiзниця на вищому щаблi шкали мае набагато менше особистих наслiдкiв, анiж щойно описанi граничнi вiдрiзки, i вони зазвичай мають менше ваги для успiху в загальному розумiннi, нiж певнi риси характеру особистостi.

9

Скажу для ясностi: правда й те, що Гарвардський унiверситет випускае бiльше нобелiвських лауреатiв, анiж будь-який iнший виш. Просто погляньте на цi перелiки. Гарвард з’являеться в них, i не раз. Коледж Святого Хреста бачимо лише раз. Та хiба не очiкуеться, що Гарвард випускае бiльше нобельцiв, анiж Коледж Святого Хреста? Зрештою, Гарвард – найбагатший та найпрестижнiший навчальний заклад в iсторii, куди буквально обирають найкращих студентiв у свiтi?

10

Щоб лiпше зрозумiти, якою безглуздою е полiтика вiдбору до елiтних унiверситетiв Лiги плюща, помiркуйте над цiею статистикою. 2008 року 27 462 найкращих випускникiв шкiл з усього свiту подавали документи на вступ до Гарварду. З усiх цих студентiв 2500 отримали найвищi 800 балiв на Оцiнювальному тестi iз читання, 3300 дiстали найвищi бали на iспитi з математики. Бiльше як 3300 ранжувалися першими в своiх класах. Скiлькох прийняв Гарвард? Близько 1600, що означае, що вiдмовляли 93 студентам з кожних 100. То чи можна сказати, що один студент пiдходить для Гарварду, а iнший – нi, коли вони обое мають iдентичнi – i дуже високi – оцiнки у залiковiй вiдомостi? Звичайно, нi. Гарвард не чесний. А Шварц мае рацiю. Їм слiд запровадити лотерею.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить