Мазуревичi. Історiя одного роду
Дарина Гнатко

Рiд Мазуревичiв споконвiку був знаний своею жорстокiстю. Усупереч волi батькiв юна Марфа вийшла замiж за Уласа Мазуревича, та щастя з ним не пiзнала. Усi надii покладала на сина Тихона, але й вiн удався у своiх жорстоких предкiв: жадiбний та безсердечний, вiн крокуе кривавою стежиною. Вiн перетворив на пекло життя не тiльки численних коханок, а й своеi дружини, багатоi спадкоемицi Софii Льохвицькоi. Їхня спiльна донька Ярина ненавидить батька-тирана. Вона покохала Степана, батько якого загинув вiд рук Тихона. Тепер понад усе Ярина хоче розiрвати коло страждань та спокутувати грiхи роду Мазуревичiв. Але цiна може виявитися зависокою для неi.

Крiзь революцiю та вiйну, утрати i пристрасть, ненависть i любов – шлях п’яти поколiнь одного роду.

Дарина Гнатко

Мазуревичi. Історiя одного роду

«Коронацiя слова» створюе для вас нову хвилю украiнськоi лiтератури – яскраву, рiзножанрову, захопливу, – яка е дзеркалом сьогодення i скарбом для майбутнiх поколiнь.

    Тетяна та Юрiй Логушi, засновники проекту

Мiжнародний лiтературний конкурс романiв, кiносценарiiв, п’ес, пiсенноi лiрики та творiв для дiтей «Коронацiя слова» був заснований за пiдтримки бренда найпопулярнiшого украiнського шоколаду «Корона». Головна мета конкурсу – сприяння розвитку новiтньоi украiнськоi культури.

Лiтература, кiно, театр i пiсня обранi не випадково, адже саме цi жанри е стратегiчними жанрами культури, що формують i визначають зрiлiсть нацii.

Метою конкурсу та його завданням е пошук нових iмен, видання найкращих романiв, стимулювання й пiдтримка сучасного лiтературного процесу, кiно й театру i як наслiдок – наповнення украiнського ринку повнокровною конкурентоспроможною лiтературою, а кiно й театру – якiсними украiнськими фiльмами й п’есами.

    koronatsiya.com

Пролог

Липкий, докучливий мокрий снiг з упертiстю вередливоi дитини сипався на землю. Летiв пронизаним холодними вiтрами повiтрям, аби майже одразу ж розтанути на вологiй, чорнiй, маснiй землi цвинтаря. Пролiтав над багатолюдним натовпом, що зiбрався край того цвинтаря, неподалiк густого куща шипшини, i допитливим перехожим зазирався на двi труни – одну велику, а другу зовсiм маленьку. Кружляв у повiтрi, мов у роздумах, а тодi все ж м’яко, наче соромлячись, опускався на лиця двох, що лежали в тих домовинах, – молодоi жiнки та зовсiм ще маленького дiвчати, рочкiв чотирьох.

Над цвинтарем iшов мокрий снiг.

Мокрий снiг падав на двi домовини.

Олекса стояв поряд цих останнiх сумних притулкiв дружини та доньки, мовчазний та мов байдужий, i темнi очi його уважно, наполегливо навiть вдивлялися в жовтувато-блiдi лиця тих, котрi ще вчора квiтли до нього усмiшками, i нiяк не мiг повiрити, що iх бiльше не буде поруч, що не озветься до нього ранком дружина й не засмiеться дзвiночком Дора. Дорочка… Це незвичне, дивакувате iм’я вигадала для доньки Ольга, а вiн уже й не суперечив, бо сперечатися з його покiйною норовливою дружиною завжди було справою марною та невдячною.

Покiйною…

Гiркотою, невимовною гiркотою дрижало це слово на вустах, ткнулося назовнi, та вимовити його вiн нiяк не мiг. Для нього Ольга ще не була покiйною, вона була для нього живою, у його свiдомостi вона ще зоставалася такою, якою була два днi тому: веселою, майже пустункою, красунею з густим рудим волоссям i лукавими зеленими очима, що радiла життю… Такою, веселою та сяйливою вродою, зустрiв вiн ii шiсть рокiв тому…

Холоднi швидкi пальцi раптом ткнули йому в руки щось тверде й тонке, Олекса здригнувся i вiдiрвав очi вiд застиглого обличчя дружини. І похолонув. Прямо на нього, суворо та наче осудливо, дивилися великi зеленi очi.

Очi Ольги на чужому лицi.

Морозом, зимном пiшло поза спиною у нього, коли узрiв вiн очi цi, очi дружини на молодому, досить привабливому лицi, з нахмуреним чолом i стуленими в ниточку вустами, лицi, котре вiнчала стареча чорна хустка.

– Вiзьмiть свiчку, – прошелестiв вiтром тихий, наполегливий шепiт, i зелень молодоi трави з очей ii знову нагадала йому пронизливо-зеленi очi дружини.

Силувався пригадати собi, хто ж вона е, оця сувора, скорботна зеленоока молодиця в чорнiй старечiй хустинi, аж потiм, коли вона вже вiдiйшла геть, раптом спало – та це ж сестра Ольги. Рiдна сестра, у котроi з Ольгою були досить напруженi стосунки, бо сестра ця – Олекса навiть не пам’ятав ii iменi – занадто богомольною була, жила десь при монастирi, а чи була черницею, того вже вiн не знав. Знав ще з тiтчиних слiв, що саме ця сестра – як там ii кличуть? – наполягла на тому, аби Ольгу з Дорочкою ховали з попом.

Безглуздя, сором на все мiсто, у шiстдесятих роках нiхто не кличе на похорони довгобородих тих попiв, особливо ж такi люди, як родина Мазуревичiв, що в Бога не вiрять ще з часiв всесильного дiда Тихона. І вiн, що працював у виконкомi партii на досить поважнiй посадi, просто не мiг дозволити присутностi на похоронi дружини з донькою отого чорноризника, що зараз вимахував кадилом

еред домовинами. Але дозволив, хоча нi, який там дозвiл, бо нiхто його й не питався, не питалася ота сестра Ольги, котра просто привела попа, а вiн був надто роздавлений горем, аби починати суперечки та заводити чвари з отою в баб’ячiй чорнiй хустинi, iз суворими очима. Пiп почав вiдправу, залунав цвинтарем його густий, басовитий голос, i Олекса поморщився, мов вiд болю, зачувши iмена дружини та доньки з чужих вуст. Ольгина сестра перехрестилася, умiло склавши тонкi пальчики, i тiтка Олекси, повагавшись якусь мить, перехрестилася й собi, зробивши це напрочуд швидко, Олекса ж хреститися не вмiв i не хотiв, не за чином то його було, а тому навiть не поворушився, мiцно затиснувши сильними пальцями тонкий патичок з воску, волiючи геть його роздавити.

Погляд його знову й знову повертався до однiеi з домовин, тiеi, що була бiльшою й приховувала у своiх дерев’яних надрах тендiтне тiло Ольги. Те чарiвне, спокусливе тiло, котре вiн ще зовсiм недавно тримав у своiх обiймах. А тепер смерть зухвало та невблаганно вихопила в нього Ольгу, аби кинути ii у цю домовину. Розумiв, що втратив Ольгу назавжди, але втратив ii вже давно, вiд того передранкового часу, коли дiзнався, що дружина не кохае його й зухвало його зраджуе. Вона була давно для нього втрачена, хоча вони й продовжували жити, як чоловiк та жiнка заради Дорочки, а тепер смерть вихопила Ольгу остаточно, та iй i цього видалося в жорстокостi ii замало, вона й дитину його прихопила своiми кiстлявими, крижаними пазурами, його любу Дорочку.

Вони загинули разом, дружина й донька, а його навiть не було поряд у ту мить, коли вони помирали. Випадковiсть, жахлива, трагiчна випадковiсть, коли пiд колеса таксi, у котрому iхали Ольга з Дорою, несподiвано кинувся якийсь приблудний триклятий кiт. І навiть не постраждав, вiдбувшись переляком та позбавивши життя трьох людей – водiя таксi та Ольгу з Дорочкою. Утiшало, хоча й дуже слабко, те одне, що вони загинули без страждань, померли одразу, коли водiй звернув з дороги й, не впоравшись з керуванням, врiзався в старе товсте дерево на узбiччi дороги.

– Господу помолiмося, – увiрвався до думок Олекси гарний, наче оксамитовий голос попа, i вiн ледь не з ненавистю поглянув на високу довгобороду постать, котра стояла недозволенно близько бiля домовин.

Тiтка штовхнула його в бiк.

– Олексо, свiчку зламаеш.

Олекса важко задихав.

– Та бодай ii, – спересердя кинув вiн i, жбурнувши ту, нi в чiм не провинну свiчечку на сиру вiд мокрого снiгу чорну землю, заплющив очi.

Тiтка Ярина важко зiтхнула поряд його плеча, басовитий пiп спокiйно повiв у його бiк темним, уважним оком, а сестра Ольги… Та зиркнула так, насупивши чорнi брови, що Олекса чомусь не втримався, глянув розлючено у вiдповiдь i пiшов геть, блукаючи помiж могил, аби нi погляду того зеленоокого не бачити, нi слiв попiвських не чути.

Провештався посеред чужих поховань i повернувся назад тiльки тодi, коли попiвське басовите вiдспiвування затихло i на кладовищi запанувала благословенна для Олекси тиша, похмуру урочистiсть котроi лише час вiд часу порушували пронизливi вигуки чорних воронiв, що кружляли довкола, темними цятками висiдаючись на деревах з опалим листям, та споглядали розумними очима.

Було холодно й до тремоту непривiтно. Олекса тихо пiдiйшов до тiтки, став поряд, наiжачившись вiд морозу, хоча в теплому шкiряному пальтi його й не надто дiймав холод, то внутрiшнiй холод проймав до кiсток, робив крижаною ту теплу кров, що неслась його тiлом. А попереду ще чекало найважче – ховати Ольгу з Дорочкою. Спостерiгати, як домовини iхнi накриють вiками, застукають молоти, вбиваючи цвяхи – й усе, iх бiльше й слiду не полишиться на цьому свiтi, i едине, що йому зостанеться вiд дружини та доньки, – це два могильних горбки, тут, у цьому осоружному мiсцi, де пануе смерть, де кричать ворони й де так незатишно, звiдки хочеться скорiше пiти.

Пiп обернув до нього свое спокiйне вродливе лице.

– Прощайтеся, – промовив коротко й вiдступився нарештi геть вiд домовин, щось сказавши сестрi Ольги.

Олекса розумiв, що мае пiдiйти першим, i всi чекали вiд нього цього, але вiн не мiг, дивним чином не мiг примусити себе навiть кроку зробити до тих домовин, хоча ще якусь хвилину тому скаженим собакою вештався посеред чужих могил, кидаючи на чужi останнi притулки такi ненависнi погляди, мов то там лежали винуватцi смертi Ольги та Дори. А сльози… Вони вогняною вологою кублилися десь усерединi, але не могли проштовхнутися назовнi, не могли вiднайти собi волi та виходу, бо Олекса з дитинства був привчений тримати все зайве, усе те, що не було дозволено сильним чоловiкам, глибоко в собi й не випускати. Дiд Тихон був занадто гарним учителем i, вилiплюючи з онука справжнього чоловiка, не шкодував нi гострих, образливих слiв, анi важкоi своеi руки та паска з бичачоi шкiри, коли вважав за потрiбне. І з роками Олекса таки втiлив усi бажання всесильного Тихона Уласовича Мазуревича, i все те, що хвилювало та зачiпало серце Олекси, було завжди сховано надто глибоко, i жодне чуже о

о не могло додивитися його справжнiх почуттiв. І навiть зараз, ховаючи дружину та едину дитину, вiн мiг здатися для стороннього спостерiгача геть байдужим, справжнiм партiйцем, котрi не могли дозволити собi виливати почуття на очах натовпу. Але вiн не був байдужим, далеко нi, i чи не единою людиною, котра знала про його здатнiсть глибоко ховати своi почуття, була тiтка Ярина. Це вона зараз торкалася його холодних пальцiв на диво теплою, м’якою рукою i шепотiла ледь чутно:

– Олексо, ти маеш попрощатися з ними, не стримуючи себе. І пам’ятай – його давно вже немае в живих!

Олекса ледь помiтно здригнувся, бо знав, кого саме мала на увазi тiтка Ярина – дiда Тихона. Так, вiн помер давно, понад двадцять рокiв тому, але його велична, похмура тiнь ще продовжувала стояти, ще вiдчувалася Олексою за власною спиною. Тому, певно, вiн i не послухався тiтки, не дав волi жаданiй волозi слiз, i тiльки на дерев’яних, мов чужих, запозичених ногах пiдiйшов до тих домовин i закляк так поряд, замислено вдивляючись у тi два спокiйних, застиглих лиця, котрi ще декiлька днiв тому оберталися до нього з радiстю, квiтли усмiхом, похмурнiли ображено чолом, а зараз… Зараз вони були майже незнайомi йому, лежали оце, блiдi, iз синявими тiнями, i мокрий снiг якось, мов не наважуючись, делiкатно так торкався тих нерухомих облич… І вiн, Олекса, мав зараз прощатися… Прощатися… Яке гiрке, нелюдяне слово. Як може вiн прощатися, коли геть цього не хоче, коли вiн ще до кiнця не прийняв нi серцем своiм, нi всiею сутнiстю своею тiеi сувороi правди – ось тут ховають його родину, i вже не мае вiн нi дружини, нi доньки.

Але вiн мав прощатися. Хоча б заради того натовпу цiкавих i знайомих, котрi чекали вiд нього того прощання. І вiн таки змусив себе, змусив нахилитися й поцiлувати холодне, мармурове чоло спочатку Ольги, а потiм уже Дорочки. Дивно, але думок уже майже не мав, голова була на диво пустою, i вiн тiльки мовчки спостерiгав, як прощаються з його родиною iншi люди, i гiрка думка таки прорвалася до свiдомостi – а вiн так i не заплакав. Пазури старого Тихона Мазуревича не бажали його вiдпускати. І чи випустять коли?

А гiркота… Гiркота була зараз довкола… І серце його, i думки, i навiть присмак у ротi – усе було гiрким, невимовно й немилосердно гiрким. І та гiркота зробилася для нього просто нестерпною в ту мить, коли прощання закiнчилося, вiн зрозумiв – ще якась хвилина, i лиця Ольги та Дорочки зникнуть, iх накриють i нiколи вiн уже iх не побачить. Нiколи… Олексi раптом закортiло закричати, заволати чи не на все кладовище, що не хоче, не хоче вiн втрачати iх, нагримати на тих мовчазних робiтникiв цвинтаря, що вже пiдходили до домовин, аби не смiли чiпати… Але вiн мовчав, мовчав i тiльки напружено спостерiгав, як робiтники пiдiймають вiка домовин, ще мить – i першим зникае лице Ольги, а вже потiм Дорочки. І мов у саме серце його починають вбиватися важкими ударами тi клятi цвяхи. Не мiг дивитися на руки, що вбивали цвяхи до домовин, одвiв очi. Вiдчуваючи невимовний бiль у серцi, ледь не одразу зустрiвся поглядом iз зеленими очима, котрi дивилися на нього i пильно, i якось так уже дивно, i в очах сестри Ольги було зараз щось таке, що Олекса, нехай навiть на короткий час, а забув немов усе, що коiлося довкола, i про домовини забув, на котрих з осоружним звуком забивалися цвяхи… На коротку, немов нетутешню, божевiльну якусь мить Олексi здалося, що вiн тоне в тих очах неймовiрно зелених, що вони, лише вони однi в цiлiм свiтi залишаються перед ним, единi, котрi тiльки й могли втамувати його тугу.

Мить… Вона чомусь виявилася занадто короткою… Зеленi тi очi якось враз обвiялися холодом, вкрилися кригою недовiри, i сестра Ольги вiдвела дивний свiй погляд, i Олекса вiдчув розчарування, що не мае вже змоги дивитися в отi незбагненнi очi, зцiлюючи наче тим поглядом свою болiсну душу. Дивно, але пiсля того вже не так боляче було дивитися на тi двi домовини, забитi цвяхами, вiка яких назавжди заховали вiд нього родину. Ще декiлька хвилин – i сира, масна земля сховае у своiх надрах i цi домовини, жадiбно проковтне чергову здобич, полишивши на згадку про неi лише два могильнi горбочки.

Снiг, мов ураз набравшись невiдомо де хоробростi, рясно посипався саме в ту мить, коли почали опускати в землю домовину Дорочки. Олекса застиг, вiдчуваючи, як бiль за втраченою дитиною розривае серце. Вона була для нього всiм у цьому свiтi, найдорожчим, що подарувала Ольга. Подарувала тодi, коли стосунки в них ще були безхмарнi, коли ще не вихолодилося те почуття, котре Олекса вважав коханням i котре розчавила Ольга, сказавши якось, що нiякого кохання мiж ними немае, а е лише слiпа, навiть тваринна пристрасть, заради втамування якоi вони й одружилися.

Тодi вiн дiзнався, що дружина його не кохае.

Тiтка Ярина знову штурхнула його в бiк, i Олекса наче отямився.

– Олексо, не спи! Маеш земельки кинути.

Кинув тiеi земельки й вiдчув, що просто не може залишатися тут. Рiзко розвернувся, аби йти геть, не чекаючи того, поки могили закопають, i не зважаючи вже н

вiдчайдушне смикання тiтки Ярини. Ішов геть з цього осоружного мiсця, не знаючи, що бiльше ранить, шарпае його серце – чи горе втрати, чи згадка про те, що Ольга не кохала його й зухвало зраджувала, про що вiн намагався забути заради Дорочки. Попри все – не любила.

Мов у туманi, добрiв Олекса до своеi автiвки, упав на задне сидiння, не звертаючи уваги на водiя, заплющив запаленi, почервонiлi вiд непролитих слiз, до напiвслiпоти втомленi очi й застигнув так, намагаючись навiть не рухатися. Зараз сам собi видавався вiн чужинцем, тим хлопчиною, котрий рано лишився без батькiв i до тринадцяти рокiв до нудоти накуштувався гiрких дiдових дорiкань про те, що батько його був божевiльним дурнем, що вбив i себе, i матiр Олекси, тим споганивши й життя дiда. У чiм було те поганення, Олекса не тямив, але на все життя закарбувалися в пам’ятi злi, рiзкi слова дiда Тихона:

– Запам’ятай, Олексо, на все життя запам’ятай, що ти – Мазуревич, i ти маеш бути таким же сильним, упевненим, гордим i холодним, як i я. Ти не маеш зрости такою ганчiркою, як твiй батько.

На початку вiйни дiд загинув, проте встиг вилiпити з Олекси свою блiду, але подобу. Олекса i схожим на нього був, i намагався поводитись, як сильна, упевнена людина. Завдяки старому товаришу дiда Тройкiну, котрий багато чого досяг у мiстi, потрапив до виконкому й домiгся значних успiхiв у роботi. Щоправда, пiсля похорону дружини та доньки з попом вiн не сумнiвався, що будуть неприемностi, але було вже байдуже якось, робота перестала його радувати й хвилювати. Так, вiн був на доброму рахунку в партii, i, можливо, усе ще минеться.

А, то вже пусте.

Головне – як жити далi без родини?

Водiй голосно кахикнув.

– Поiхали, Олексо Даниловичу?

Олекса повiльно розплющив очi.

– Так, давай додому.

Автiвка рушила з мiсця, i Олекса втомлено поглянув у вiкно, на сiрий день пiзньоi осенi. Чомусь усе погане в iхнiй родинi траплялося саме восени. Тiтка Ярина казала, що iхню родину проклято, що дiд Тихон замолоду накоiв страшних речей, та й бабуся Галя iнакше, як звiром, нiколи його й не називала. Вiн навiть пам’ятав останнi слова бабусi Галi, коли вони iхали в евакуацiю:

– Подох звiр!

Прокляття!

Ким же був його лютий дiд, що могло бути проклято не тiльки його, а й нащадкiв?

Ким вiн був – Тихон Мазуревич?

Частина перша

Тихон

1

Тихон Мазуревич народився у вбогiй родинi колишнього теслi Уласа Мазуревича в селi Заруддя на Полтавщинi. Колись iхня родина була заможною, у що сам Тихон насправдi не йняв вiри, та мати слiзливо його в тiм переконувала. Завжди заклопотана, затуркана життям, невеличка на зрiст, Марфа Мазуревич колись була, можливо, i гарною жiнкою, та важке життя по краплинi геть висмоктало з неi всю вроду й чарiвнiсть…

Колись…

Колись вона й справдi була дуже гарною, i хоча Тихону в те зовсiм не вiрилося, та вона говорила правду, i про заможнiсть Мазуревичiв розповiдаючи, i про вроду власну. Давно вважалася вона за найвродливiшу дiвчину на селi, i не один парубок захворiвся ясними ii, глибокими й неймовiрно привабливими очима, чорними, як тая нiч, i не один утратив голову за тоненькою, веселою донькою Свирида Торенка. І хоча родина Торенкiв не вирiзнялася статками, скорiше тих статкiв зовсiм не мала, та куций посаг Марфи зовсiм не вiдштовхував вiд неi парубкiв, а навпаки, липнули вони, як тi мухи до меду. Але вона не поспiшала, не поспiшала виносити рушники, тому що чекала ще того таемничого, незвiданого биття у серцi, котре звалося коханням i про котре розповiдали дiвчата-подруги, виблискуючи лукаво очима та вiдчайдушно червонiючи лицями. Парубкiв довкола неi хоч i було багацько, але… жоден не зачепив ii серця, не зачепив так, як того хотiлося, як про те мрiялося. Та все ж не оминуло ii те кохання, не пройшло повз почуття, про котре так, мружачи яснii очi, мрiяла. Покохався той, кого й гадки не мала покохати.

Уласа Мазуревича покохала, того, хто завжди найбiльше насмiхався з неi, хто нiколи не залицявся вiдверто так, як iншi парубки, та й не помiчала його якось, не затримувала погляд. А одного разу зустрiлися на вулицi й щось мов трапилося мiж ними, Марфа наче вперше узрiла перед собою високого, чорнявого Уласа, i в очi його блакитнi задивилася, з подивом помiтивши, якi ж вони гарнi. І все – пропала дiвка, нiщо вже не могло на неi подiяти, нiщо не могло зупинити, хоч мати й слiзьми вмивалася, так просила не загублювати життя свого, бо Мазуревичi в Заруддi слави гарноi не мали, особливо батько Уласа – старий Зосима.

Людьми вони, тi Мазуревичi, були дивакуватими, жили хоча й заможно, та якось вiдлюдькувато. Старий Зосима був не з тутешнiх, а з’явився в селi ще замолоду, прийшов при грошах, викупив добрий шмат землi, вибудував затишну, велику хату, та господинi приводити до неi не поспiшав, чи то кохання чекав великого, чи хто його вже там знае. І дiвок у селi вродливих удосталь, i таких, що мали за собою посагу не порожнi скринi, та нi, до жодноi сватiв не засилав, мiг тiльки з удовицею котрою впасти

в любощi, та й то так, на короткий час, або ж до мiста iздив, де, балакали, була в нього замiжня полюбовниця, а вже чи правда так було, того нiхто не знав. Отак, ходили селом чутки та пересуди, а воно ж тi пересуди, то така рiч, що можеш почути про себе такого, чого з тобою в життi не було. І так дожив Мазуревич той мало не до п’ятдесяти рокiв, похмурий, вiдлюдькуватий одинак, з густими, насупленими завжди чорними бровами, що нависали кошлато на його очi, колючi, непривiтнi очi бруднувато-сiрого кольору. Нi рiднi в нього не було, нi дiтей, жив як тая бур’янина, а потiм поiхав кудись на мiсяць i повернувся не сам, а привiз iз собою гарненьку таку, круглолицю молодичку з очима блакитними, як те полудневе небо, тiльки вже дуже сумовитою вона видавалася й за високий тин мазуревичого подвiр’я рiдко коли виходила, а як виходила, то тiльки разом з ним. І як допитливi баби не намагалися довiдатися, хто вона та що, та звiдки, Мазуревич мов води в рот набрав, а та Оксана його взагалi на мову не вдавалася. Тiльки того, що Оксаною ii кличуть, i знали. А через рiк обродилася вона хлопчиком, та померло швидко дитя, за ним ще трiйко дiточок породжувалося та помирало, i тiльки п’яте дитя, той Улас, полишився живим у старого Зосими.

Довгий час нiхто не вiдав у селi, як вживаеться Мазуревич з тiею мовчазною своею, мов нiмою, Оксаною. Тин високий, хата велика, а тиша завжди на обiйстi пануе така, що й не ясно, чи там люди живi е. І тiльки якось, i то випадково, уночi, покiйний уже дядько Бондар довiдався про те, що Мазуревич побивае молоду свою дружину. То було рокiв за два, як привiз вiн ii до Заруддя, i нещодавно вона втратила друге дитя. Казав вiн, дядько Бондар, що йшов за опiвнiч до кума готуватися порося колоти. Та ще не дiйшов до тину Мазуревичiв, як раптом кинулася йому пiд ноги блiда тiнь, i жiночий глухуватий голос пролунав поряд:

– Дядьку, рятуйте мене!

Бондар нахилився.

– Хто ти, дитино? І що трапилося?

– Оксана я, Мазуренчиха, – прошелестiло у вiдповiдь, i Бондар здригнувся, зачувши, хто прохае у нього допомоги.

А вона якось стрепенулася вся, пiдвелася, охопила бiлими руками бруднi, запиленi його ноги в куцих, старих, латаних-перелатаних штанях i зашепотiла так гаряче та швидко, що вiн ледь ii зрозумiв.

– Рятуйте, рятуйте, дядечку любий, благаю вас. Вiн же заб’е мене на смерть! Йуда клятий, убивця!

Вiд тину раптом долинув голос Мазуревича:

– Оксано, де ти?

Жiнка в ногах Бондаря затремтiла всiм тiлом.

– Господи, пощади! – якось так уже приречено вигукнула вона й тiльки тихо зойкнула, коли мiцна рука чоловiка боляче, певно, ухопила ii за товсту темну косу й потягнула, сiпнувши так, що й Бондар покривився.

– Гей, Зосимо, тихiш! Усе ж таки жiнка!

Мазуревич зиркнув у темряву вороже.

– Нiчого з нею не трапиться! Не подохне.

– Так жiнка ж!

– Так моя ж! Хочу вб’ю, хочу не вб’ю – моя воля!

Поки Бондар приходив до тями вiд тих страшних слiв, Мазуревич потягнув ту свою Оксану до ворiт, тримаючи досi за ту косу.

Потiм Мазуревича й соромили, й у вiчi казали, щоби полишив бити дружину, та хiба ж така людина слухати стане? Тiльки вишкiриться у вiдповiдь, i слова йому не скажи. То й кинули односельцi щось казати, а життя продовжувало котитися вперед. Вирiс уже й Улас, балакали, що мав намiр засилати сватiв до Устини Черненкiв, дiвки на язика швидкоi, з яскраво-рудим волоссям та прозоро-зеленими очима, та зустрiлася йому Федишихи Параски та Свирида Торенка донька Марфа, i мов хто зiллям чаклунським плеснув обом iм на серця – геть спокiй утратили, особливо Марфа, котра була готовою йому й рушники подати, коли зашле Улас сватiв, чим матiр ледь не до нападу серцевого довела.

– Марфуне, донечку, – тiльки й чулися хатою Торенкiв плачi Параски Дмитрiвни. – Та що ж ти життя свое молоде загублюеш? Мазуревичi – страшнi люди! І Зосима невiдомо з якого краю до нас приблудився, i ту бiдну Оксану побивае, i Улас уже надто ласий до чарки.

Марфа тiльки пирхала.

– Мамо, я ж кохаю його!

– Кохае вона! А жити як думаеш?

– Як? Так, як усi люди!

– Усi? Та вони ж, тi Мазуревичi, не такi, як усi. Темнi вони й наскрiзь гнилi. Та чи для того я викохала, випестила тебе, отаку красуню, аби якiсь приблуди споганили тебе, дитятко мое любе? Та чим тобi Тарас Морозенко та й не вгодний? Який же парубок…

Марфа тiльки лице кривила.

– Мамо, облиште!

І як не вмовляла ii, як не переконувала Параска Дмитрiвна, а все одно, коли з’явилися на порозi iхньоi хати свати вiд Уласа Мазуревича, Марфа так i засяяла вся, i винесла давно любовно приготованi рушники.

За три тижнi справили весiлля.

Марфi знадобилося два днi, аби зрозумiти гiрку iстину того, що до великого, заможного будинку Мазуревичiв увiйшла вона небажаною невiсткою. Спочатку, заслiплена тим своiм щастям поряд коханого Уласа, не помiчала вона нi невдоволення свекра, нi косувань блакитних очей свекрухи. А прозрiла за два днi, коли старий Зосима пробудив ii ледь не посеред ночi, коли ще не розвиднилося.

– Уставай, ледацюго, –

прошепотiв iй на вухо, боляче вхопивши за руку. – Чи до обiду думаеш весь час рутити? У мене в хатi треба працювати, а не задарма хлiба iсти. Понабирав той Улас злидоти ледачоi…

Марфа залупала сонливими очима.

– Так поночi ж ще…

– Замовкни, голото нечесана. Хто ти така тут, аби зi мною суперечки заводити? Ти тут нiхто й нiким полишишся. Працюй, поки не вигнав!

І почалося для Марфи ii важке, сповнене гiркоти та слiз подружне життя. Ой, як розкаювалася вона тепер у тiм, що не послухалася матiнки рiдноi та пiшла за Уласа. Кохання iхне, як ото швидко загорiлося i запалало, також швидко якось i згасло. Чи коханням справжнiм не було почуття ii те гаряче до Уласа, чи, може, вiн разом з батьком своiм спромiгся його знищити, Марфа того й не знала вже, але дуже скоро, коли була важкою за первiстком, з подивом зрозумiла, що не вiдчувае до Уласа майже нiчого, жодних почуттiв, так, жеврiло щось тепленьке поряд серця, але горiння колишнього вже не було. Куди подiлося воно, оте горiння у грудях, ота жага бачити його, бути постiйно поряд, оте божевiлля, коли дивилася на Уласа й видавалося, що у свiтi кращого чоловiка ще не було. А зараз… Дивилася тверезими, не затьмареними очима i помiчала те, чого вiдмовлялася помiчати ранiше, – любов Уласа до чарки. Спершу гадала, що то мати через нелюбов до Мазуревичiв наговорюе на Уласа, i тiльки за мiсяць пiсля весiлля зрозумiла, що мати правду казала. Улас i справдi полюбляв зазирнути до чарчини, i, як виявилося з часом, любов та була набагато сильнiшою вiд почуттiв до неi.

Приховувала вона тепер i вiд матерi, i вiд рiдних своiх, i вiд села усього гiрку правду про те, як жилося iй у Мазуревичiв. Мовчала, ковтаючи водоспади образливих слiз, про те мовчала, що зробилася для родини чоловiка за наймичку i мала працювати в них, з удосвiта та до ночi. А Уласу не було до того й дiла нiякого, устане ранком, потикаеться двором туди-сюди й зникае кудись ледь не на весь день, повертаючись уже ввечерi геть п’яним. І не помiчае ii наче, молодоi дружини, прийде, послухае злого батькового бурмотiння, та й спати повзе, а те, як Марфа почуваеться, його не обходило зовсiм. А вона мовчить, ковтаючи сльози, бо вже знае, що дорiкання на нього не подiють, тiльки вiдхреститься вiд неi, руками замахае чи й досить грубо бовкне, аби не заважала. І полишаеться iй тiльки з подивом гадати, куди ж подiвся той нiжний Улас, у котрого вона закохалася. Куди вiн зник, поступившись мiсцем цьому майже незнайомцю, котрий як прокинеться, так i пари поганоi слiв з вуст не випустить, микаеться двором, нидiе, допоки не зникне невiдомо й де. А повернеться, то як поталанить – коли вдоволений, то може й словом озватися, та частiше повертався похмурим, невдоволеним i злим. І Марфа починала його вже такого злого боятися вiдверто. Бо може й насварити, i мало не згвалтувати. Коли першого разу спробувала вона йому вiдмовити в любощах, ледь тримаючись на ногах вiд утоми, то отримала такого поличника, що на другий день пiвлиця посинiло, а iншого разу вона вже й не опиралася, бо гiрше вiд того було б тiльки iй. Мовчала, тiльки сльози ховала вiд цiлого свiту.

Усе життя ii тепер було мовчанням.

Мовчала тодi, коли Улас примушував до близькостi, мовчала й у тi хвилини, коли лаяв свекор, завжди невдоволений ii роботою, якою б старанною та доброю та не була. Мовчала про гiрку правду й тодi, коли допитувалися рiднi, як жилося iй у чоловiка, особливо з матiр’ю i словом не могла обмовитися. А як хотiлося виплакати комусь усе, i про з-пiд батога, небажану близькiсть з Уласом, i про лайки свекра нiчого не казала, бо розумiла, що лише сама була у тiм винною. Не послухалася ж, чому ж вона не послухалася рiдненькоi? Інколи так уже набридало життя у тих Мазуревичiв, що ладна була махнути на все рукою, покинути Уласа й повернутися назад, пiд затишне материнське крило, i нехай Улас приходить повертати, а вона не повернеться. Та щось тому заважало, можливо, i вродженi гордощi, чи ще що. Тому вона все ж полишилася, аби страждати поряд них, поряд Мазуревичiв.

І те, що завагiтнiла, нiяк не полегшувало роботи, старий Зосима наче й не помiчав того, що невiстка була важкою його першим онучам. Вона працювала так, як i до вагiтностi, а господа в Мазуревичiв була великою, худоби самоi з десяток голiв, а ще ж свинi, птиця, кожного нагодуй, за кожним доглянь. І все то трималося майже на самiй Марфi, та ще город i в поле йти. Працюй, хоч розiрвися, старий лише трiшки допоможе, а то все сама. І Марфа почала ненавидiти свекра, особливо пiсля того, як завагiтнiла. Досить вгодований, невисокий на зрiст, Мазуревич старий нiколи не вирiзнявся вродою, мав якусь сiру, невиразну зовнiшнiсть, тонкий, прямий нiс, блiду вервечку губ та бруднувато-сiрi очi, над котрими нависали густi чорнi бровиська. Вигляд такий бридкий, що тiльки поглянеш на людину, то одразу ж i зрозумiеш, що добра чекати вiд неi не варто. І Марфа ненавидiла, вiдчайдушно ненавидiла й пику його вгодовану, погану, i голос його рiзкий, неприемний. Той голос, що тiльки й умiв, що ображати

та так уже лаяти люто, що краще б вона померла в той день, коли вступила в хату Мазуревичiв невiсткою. Тiльки й чула того, що вона голота злиденна й ледащо.

Свекруха теж була якоюсь… дивакуватою. Усе вона вiдмовчувалася i як належне приймала те, що Марфа ледь не наймитувала в них. Сама ж тiльки поiсти наготуе й увесь день, мов нежива, може просидiти то у свiтлицi своiй, то на призьбi. А що чоловiк невiстку не вгавае лаяти, то того вона наче й не чуе, щоправда, сама Марфу не сварила майже, i та розумiла, що не з доброти душевноi вчиняе так, а то просто свекрусi було байдуже все, що вiдбувалося в господi. І до сина iй теж було глибоко байдуже. Марфа помiчала iнодi, що дивилася Оксана на Уласа так, наче i його теж ненавидiла, як i батька його. А вони були чимось i схожi – старий Зосима та Улас, тiльки очi в Уласа були не тi, бруднувато-сiрi, а успадкував вiн блакитнi й гарнi – материнi. Вони й надавали його досить невиразному лицю привабливостi, котроi не мав батько. А все одно Марфа бачила, що свекруха сина недолюблюе, ненавидить. А за що? За що ж мати рiдна може ненавидiти сина, Марфа собi й уявити не могла. І все намислювала, що вже вона дитя свое, яким би воно не вродилося, буде тiльки любити й нiколи не допустить у серце свое ненавистi до нього.

Навеснi обродилася вона Тихоном.

На диво дитина народилася мiцною, хоча Марфа за нею й жодного дня вiдпочинку не мала, ледь не до самих пологiв вiдходила i за птицею, i за худобиною, i сну мала хiба що три години на добу. Пiсля пологiв дали вiдпочити iй лише три днi. А Тихон ще вродився таким галасливим, норовливим, що не по нiм, хоча мале, та все розумiе, i одразу такий гвалт вчиняе… Але вродився гарним, дуже на саму Марфу схожим, з рисами ii лиця… Старий Зосима, як тiльки побачив його вперше, так i плюнув.

– Тьху, не моеi породи!

Як помилився, як же помилився вiн тодi, бо той онук, що був, на його думку, не в його породу, вiн зрiс повною його подобою, i нiхто з п’ятьох дiтей Уласа та Марфи не успадкував рис характеру старого Зосими настiльки повно, як Тихон. І вже малим виявляв вiн успадковану вiд дiда жорстокiсть, нещадно вбиваючи птахiв, а на материнi докори тiльки зухвало позиркував темними, вогняними очицями. Марфа лише гiрко зiтхала, дивлячись на старшого сина. Успадкувавши й зовнiшнiсть ii, i вроду, Тихон за всiм iншим був справжнiм Мазуревичем. Здатним до жорстокостi та нападiв лютi, часто видавався похмурим, i вона докоряла собi, що син такий, бо коли важкою ходила, то допускала до серця свого ненависть до свекра. От i вродився син таким, що вже з колиски не мав у собi добра.

Марфа ходила за другою дитиною, коли помер старий Зосима. Помер раптово, несподiвано. Та друга вагiтнiсть давалася Марфi дуже важко, страшно наливалися ноги, до кiнця дня перетворюючись на майже нерухомi колоди. Але вона мала, мала ними рухати, i рухати швидко, бо, незважаючи на стан, послаблення в роботi так i не отримала, а мусила працювати ще бiльше, бо мала вже Тихона, такого дворiчного шкiдливця, що iнодi хотiлося аж плакати. А свекор, той мов зовсiм сказився, нападався на Марфу ледь не цiлими днями, у той же день особливо, бо ще й кролiв прикупив, вимагав i за ними догляд, а Марфа, вона ж не залiзна, не розiрветься, свекруха допомагала з-пiд батога, тiльки коли свекор пожене. А Улас… той був робiтником нiкудишнiм. Ото теслив потроху, заробляв яку копiйчину з примусу батька, та бiльше пиячив, зникаючи зранку в невiдомому напрямку й повертаючись увечерi у такiм станi, що старий Зосима гнав його спати в хлiв до свиней.

Старий лютував, жадiбнiсть у нiм так i буяла, хоча грошей мав на цiле село, а мрiяв ще за тих кролiв гарно виручити, знав, куди здати. То й ганяв Марфу, крики здiймаючи такi, що й селом лунало, не боявся вже нiкого, та за високим тином i не видко було, на кого саме вiн кричав, усi вважали, що то вiн на Оксану продовжуе лютувати. А того ранку Марфа, котру крутило ще з ночi, випадково придавила одне кроленя, та так, що воно одразу iздохло, i на бiду те взрiв свекор. Як вiн кричав, очi в нього налилися кров’ю, сам лицем почервонiв, за дорогоцiнне кроленя грозився вбити, i поки Марфа щось лопотiла, виправдовуючись, вiн вхопив у руки товстого кiлка.

– Уб’ю, злодюго!

Марфi враз зробилося зле, а страх перетворив майже на слiпу. Рот розтулявся, аби закричати, та не була вона спроможною навiть слова вимовити й тiльки хрипiла. Та й марно було кричати – Уласа вдома не було, а свекруха, та на допомогу не прийде, скiльки не волай. А свекор наближався, страшний у своiй нелюдянiй лютi, з тим кiлком у руках, i весь свiт плив перед очима Марфи. Незважаючи на важке життя, помирати вона не хотiла. Ледь не млiючи вiд страху, вона почала повiльно вiдступати назад, ноги самi несли ii, рятуючи й власне життя ii, й те, що зародилося в неi пiд серцем. І похолонуло серце, коли щось вiдчула спиною – стiну комори. Вiдступатися бiльше не було куди, а оскаженiлий той Зосима вже був поряд, страшне його лице було так близько, що Марфа побачила його неймовiрно розширенi

iницi.

– Убю, уб’ю! – просичав вiн iй ледь не в лице, але замахнутися й ударити не встиг.

Захрипiв раптом, очi його зробилися невимовно великими, i ще мить – кiлок вислизнув з ослаблих пальцiв Зосими. А сам вiн почав валитися прямо на перестрашену Марфу, яка не могла одразу дотямити того, що сталося.

Важке тiло свекра навалилося на неi, придавило до глиняноi стiни комори, й не одразу зрозумiла вона, що свекор помер.

Старий Зосима помер.

Ледь тримаючись на ногах, Марфа вiдштовхнула вiд себе холонуче тiло свекра, i вiн упав до ii нiг, переможений смертю мучитель i ворог, людина, котра три роки перетворювала ii молоде життя на справжне пекло. Заковтнувши гiркувату слину, Марфа поглянула вниз, на заслане бiлим саваном смертi лице Мазуревича. Жалю в неi не було, тiльки не до нього, до нього вона не була спроможною вiдчувати жаль, надто глибокими та болiсними були невидимi рани, котрих завдавав iй свекор протягом цих трьох рокiв. Не жаль, а полегшення вiдчувала вона зараз, вдивляючись у його лице, з виряченими кудись догори бруднувато-сiрими очима. Потiм переступила через нього, пiднявши спiдницю, i пiшла до хати сповiстити свекруху. А як та вже зрадiла. Марфа тiльки глипала розгублено очима, коли свекруха, зачувши про смерть чоловiка, пiдхопилася раптом з мiсця, кинувши геть вишивання, i закружлялася свiтлицею. Вона й смiялася, i плескала в долонi, i вигукувала радiсно:

– Іздох, нарештi ж вiн iздох!

Старий Зосима помер вiд серцевого нападу, за три днi його поховали у грубо збитiй домовинi, бо Оксана Мазуревич не забажала витрачатися занадто на гниле тiло чоловiка. Та й самi похорони його були малолюдними, прийшли лише батьки Марфи – свати все ж – та ще кiлька селян. За довгi роки життя у Заруддi старий Мазуревич не нажив собi нi доброi слави, анi поваги та друзiв. Як прожив дивакуватим вiдлюдьком за тином своiм високим, сторонячись сiльського товариства, так i помер та був похований. Нiхто не плакався за ним, навiть скупоi сльози не було пущено, тiльки Улас, накуштувавшись iз самого ранку поминальноi горiлки, щось там скиглив собi тихенько, розтираючи соплi та сльози набряклим лицем. Марфi чомусь було огидно на нього дивитися, як i на матiр його, котра вiдверто радiла зi смертi чоловiка й радощiв тих своiх нiяк не приховувала, не соромлячись нi батькiв Марфи, анi небагатьох селян, анi панотця, що вiдспiвував старого Зосиму.

За поминальним столом впилася вона не гiрше вiд сина i на осудливий погляд Марфи вишкiрила зуби.

– Що, невiсточко, засуджуеш ти мене? – запиталася майже вороже й смачно захрумкотiла свiжим огiрком, заiдаючи чергову чарку. – А я ж, може, вперше за довгi роки воленьки медяноi то вдихнула, вiльною вiд того iрода зробилася. Та й що ти про життя мое важке знаеш? Гадаеш, що лише однiй тобi важко, а менi легко? Сама ти в стражданнях своiх провинна, iз власноi волi ярмо це собi на шию навiсила, нiхто ж тебе не тримав, могла повернутися до батькiв. А я вже таких розкошiв не мала, ота тварюка, що сьогоднi в землю була зарита, вона ж мене силомiць сюди привезла, пригрозила, що за борговий вексель мого брата рiдного до в’язницi кинуть, якщо я не стану його дружиною. Я й погодилася, бо за брата найдорожчого, з котрим в один час народилася, i не на таке б погодилася, аби його врятувати. А той хробак кислоокий тим i користувався все життя. А як я ненавидiла вже його весь цей час, поки за дружину йому була, хоча цього й не приховувала, незважаючи на те, що й битою, i мордованою була. Убити його хотiла, та якось не змогла, не здiйнялася рука моя, слабкою я виявилася, хоч i хотiлося, знала би ти, як менi того часом хотiлося. Але нi, не змогла, тiльки чекала весь цей час, як другого пришестя, його смертi. І таки дочекалася.

Свекруха радiсно засмiялася, випила ще чарчину й захрумкотiла огiрком, примружившись.

І Марфа не втрималася вiд запитання.

– А що ж тепер?

Оксана вдоволено всмiхнулася.

– А що ж? Поiду я з цього клятого села, ненавиджу його не менше вiд Зосими. Повернуся до мiста, до братика, а там уже подивлюся, як буду жити.

– А Улас? Покинете сина?

Вродливе лице Оксани перекосилося.

– Сина? Та я б цього сина в очi не бачила! Воно таке вродилося, як i батько його, хоча слабший, набагато слабший. – Свекруха зiщулила своi гарнi блакитнi очi й якось пронизливо поглянула на Марфу. – А тобi я ось що скажу. Твiй синок, отой Тихон, ота звiрина мала, чи ж бачиш ти, що зростае в тебе повна подоба Зосими?

Марфа аж вiдсахнулася.

– Скажете теж! Малий вiн ще…

Мазуревичиха гмикнула.

– Малий, а очi мае дiда-вбивцi. Так-так, згадаеш ти колись ще мое слово, що зросте синочок твiй таким же негiдником, як i Зосима, вiн досить перейняв його гнилоi крови, уже он зараз як очиськами вилискуе.

Марфа кинула на свекруху обурений погляд.

– Та що ви менi на дитину наговорюете?

– Не вiриш моiм словам? Нiчого, колись повiриш! Ти тiльки поглянь на нього, з якою жорстокiстю вбивае вiн пташенят. А як кошеня задавив? Що це, як ти гадаеш? То гнила кров убивцi Зосими в н

м говорить, це ж видко так гарно вже зараз.

Марфа здригнулася.

– Чому… чому ви звете свекра вбивцею?

Лице Оксани напружилося.

– Бо вiн i е, я тобi скажу, справжнiм убивцею. – Вона запитально поглянула на Марфу. – Що ти взагалi про нього знаеш?

Марфа знизала плечима.

– Та майже нiчого, тiльки переповiдки старих. Що з’явився вiн у нашiм селi, коли батьки моi ще дiтьми були, оселився одинаком i нiколи нiкому не розповiдав, хто вiн та звiдки.

Блакитнi очi Оксани засяяли.

– Ще б вiн щось розповiв! Сирота вiн був, з Кременчука сам, батьки померли давно, ще дитиною вiн був, подробиць не знаю, тiльки вiдомо менi, що людину вiн убив багату й заволодiв ii коштовностями. На частину придбав землю у вашому селi, збудував будинок, а частину полишив на життя.

Марфа вжахнулася.

– Святi угодники, цього ж не може бути!

– Може, ще й як може! – розсмiялася свекруха. – Ти в тiм переконаешся, коли зросте твiй Тихон i розквiтне дiдовою подобою.

Марфа тодi геть не повiрила словам свекрухи, але й Улас почав балакати про коштовностi батька, котрi тепер мали належати йому, единому сину й спадкоемцю, вiн у батька один. А Марфа й гадки не мала про iснування тих коштовностей, що весь час ii життя у домi Мазуревичiв лежали у схованцi за божницею у свiтлицi свекра. Нiколи про них до смертi його не чула, нiколи не бачила. Та й не довелося нiколи iх побачити. Коштовностi тi кривавi свекруха поцупила й одного дня просто втекла. Певно, що до мiста, та Марфа тiльки мовчала, коли Улас починав лютувати, посилаючи прокльони на голову власноi матерi.

А життя котилося далi.

За два мiсяцi пiсля смертi свекра народила Марфа свого другого сина – Орхипа. Пологи цi виявилися такими важкими, що вона вже гадала вiддати Богу свою грiшну душеньку. Минулося, вижила, та дитина народилася хворобливою, не такою швидкою та кмiтливою, як Тихон, i згодом виявилося, що розуму Орхипу дуже й дуже бракуе. Чи ж то пияцтво Уласа так вплинуло, чи те, що вона пережила в той день, коли помер свекор, – Марфа того не знала, але син викликав у неi тiльки гiрке почуття образи. А вже на кого образи? На чоловiка, на сина чи на Господа Бога, вона вже й сама не знала.

Полишилася господинею у великiй господi, та радощiв вiд того якось зовсiм не вiдчувала. На початку ще радiла якось з того, що не дихае бiльше в спину свекор, не докоряе кожним порухом i нiхто вже ледащом злиденним не кличе. Та радiсть ця була недовгою. Спочатку померла мати, потiм Улас почав потихеньку пропивати хатнього. Усi грошi та коштовностi забрала свекруха, i Марфа якось довго не могла втямити очевидного, що чоловiк може привести родину до зубожiння. Коли Марфа народжувала третю дитину, слабку донечку Марину, велику хату iм довелося продати й купити вбогу хатину сироти Макухи. Улас уже геть покинув свое теслярство, i единим, чого вiн кидати не збирався, – то була горiлка, на жадану чарчину котроi вiн був ладен витратити останню копiйчину, зоставляючи дiтей iз дружиною ледь не з голоду помирати. І з кожним роком та пристрасть його горiлчана робилася все мiцнiшою, перетворивши його на блiду подобу людини.

Марфа ж з гарноi, квiтучоi, вродливоi жiнки занадто швидко перетворилася на втомлену, вироблену, зажурену iстоту, у котрiй вже неможливо було впiзнати ту, колишню красуню Марфуню Торенкову, ну, хоча й рокiв було пiд тридцять, а мала вигляд уже лiтньоi жiнки. І стидалася, як же стидалася зустрiти де Тараса Морозенка, котрий втомився з роками ii чекати i вiднайшов собi таки дружину з сусiднього села. Гарно вiн жив, господарем був вправним i в бiк чарки навiть не косував. А Марфа як побачить його, так жалi ii й беруть, що молодою та нерозумною матiнки не послухалася… Тепер удосталь напивалася гiркоi водицi каяття, та що ж з того? Могла вдавитися, напиваючись каяття того, та нiчого змiнити була не в змозi. Мати померла, батько пiшов у прийми, у батькiвськiй хатi господарював старший брат з родиною, а сама вона кайданами була прикута до Уласа, i тiльки смерть одного з них була спроможною розбити тi кайдани.

Скiльки Тихон себе пам’ятав, вiн завжди бажав зробитися заможною та поважною людиною. Навiть малим мав мрii лише про власну заможнiсть.

– До бiса його все!

Розлютившись, вiн ухопив стiлець i з такою силою пожбурив у стiну готельного номера – убогоi кiмнати з обшарпаними меблями та драними шпалерами, що луна пiшла коридором. Але полегшення не вiдчув. Очi мов саваном бiлим вкривало, i хотiлося ось так вхопити й жбурнути об стiну не стiльця того клишоногого, а того, хто обманув його, хто заманив у цi клятi пiвнiчнi землi, наобiцявши казкових прибуткiв, та втiк, коли виявилося, що едине, що iм вдалося намити, – то була жменька низькопробного золота, половину котрого Грицько примудрився поцупити й дати драла, полишивши розлюченого Тихона в цiм задрипанiм готелi, котрий i зватися готелем права не мав.

Тихон розумiв, що треба повертатися додому, удача вперто не усмiхалась йому, скiльки не шукав великих покладiв золота, майже рiк, а нiчого вартого й не знайш

в. Так, якiсь дрiбнички траплялися, котрих i вистачало лише на те, аби харчуватися та винаймати десь куток. Але ж того, про що так вiдчайдушно мрiяв Тихон, – того не траплялося. А з якими неймовiрними мрiями iхав вiн сюди, до Сибiру. Понаслухувався розповiдей Грицька, як багатiють люди на цих землях, купуючи дiлянки й намиваючи золото та коштовне камiння. Грицько той сам загорiвся й Тихона пiдбив.

У дверi постукали, обiрвавши невеселi думки Тихона, i вiн злостиво позиркнув на них.

– Увiйдiть!

На порозi кiмнатки з’явився власник цього хлiва з гордою назвою «готель» – миршавий чоловiчок зi швидкими темними очицями та неприемним лицем. Вiн умить скинув оком кiмнату, зачепившись поглядом за нещасний, розбитий стiлець, i тонкi вуста його склалися в ще тоншу ниточку.

– Неподобствуем, пане?

Тихон позиркнув на нього вороже.

– Іди геть!

– А платити?

– Та я тобi зараз так заплачу, – погрозливо запевнив його Тихон, i чоловiчок зразу зник за дверима, як його й не було. Зiтхнувши, Тихон пiдiйшов до маленького забрудненого дзеркальця й замислено поглянув на свое вiдображення. Гарне, вродливе лице, полум’янi, теж гарнi чорнi очi й дужа стать – удома, у далекому Заруддi, вiн вважався найгарнiшим хлопцем на селi, як колись мати – першою красунею, та вспадковувати ii нещасну долю зовсiм не збирався. Нi, те життя, котре на нього очiкувало в рiдному Заруддi, було зовсiм не по нiм. Одружуватися з якоюсь сiльською дiвкою, плодити з нею дiтей, а потiм вгинати спину, аби прогодувати усе те товариство… Нi, Тихон вiрив, що був народженим не для такого життя. Вiн був народженим жити не селянином-злиднем, що в потi лиця свого добувае кусень хлiба, нi, а заможною людиною в мiстi, що не працюе в потi лиця свого, а мае для того найманих робiтникiв.

Тихон глибоко зiтхнув.

Мрii, мрii! Вони були його супутниками ще з дитинства, з того остогидлого, ненависного життя в Заруддi, у iхнiй тiснiй, убогiй хатинi, котра бiльше на хлiвець була схожою, нiж на помешкання для людей. Тi мрii допомагали йому не помiчати жахливого злидарства, у котрiм жила iхня велика родина, i завжди п’яного батька, якого Тихон почав ненавидiти тихою, потайною ненавистю ще рокiв з п’яти, коли отримав такого поличника важкою батьковою рукою, що кров заюшила в нього з носа. Тодi вiн ненавидiв його за той поличник, але ненависть iз роками не зникала, вона тiльки глибшала й сильнiшала, перетворюючи для нього рiдного батька зовсiм на чужу людину. Мати… До неi в Тихона було зовсiм iнше ставлення, складнiше, i не до кiнця зрозумiле навiть йому. Нi, до неi в нього ненавистi не було, але в той же час вiн вiдчував до неi глибоку образу за те, що породила вона його у свiт злиднем, що, давши життя, виявилася не спроможною подарувати те головне, до чого так пнулося усе його ество, його серце й душа, – багатства. Могла ж вона з вродою своею, котру як казала, мала змолоду, вiднайти собi в чоловiки багатiя, а не якогось завалящого пияку Мазуревича? Не вiднайшла й породила сина в злиднях, i того Тихон не мiг iй нiяк пробачити, i нiколи, певно, не пробачить. З iншого боку, вiн вiдчував до матерi якийсь своерiдний, лише йому притаманний жаль, i вона була чи не единою людиною у свiтi, котра викликала в нього хоч якiсь свiтлi почуття. Усi решта – жалю його геть не заслуговували.

Вiн зростав, iз дитини перетворювався на пiдлiтка, тодi на парубка, а мрiя та його золотая розбагатiти з роками нiяк не зникалася, а навпаки, робилася ще жаданiшою. Вiн нидiвся в Заруддi, у тiснявi iхньоi маленькоi хати, посеред злиднiв, краю котрим i видко не було. Батько продовжував пиячити без пробудку, геть не переймаючись тим, що коiться з родиною, чи не голоднi, чи одягненi дiти. То все був материн клопiт, котрий батька не обходив зовсiм, i за це Тихон ненавидiв його ще сильнiше. Йому кортiло скорiше вирватися з того гадючника, котрим був для нього батькiвський дiм, кортiло вирватися у великий свiт, i там – вiн був у тому твердо переконаний – на нього й чекало оте омрiяне та жадане багатство, котре марилося ночами поряд брата.

Брат…

Опiсля батька вiн у свiтi ненавидiв ще одну людину – брата Орхипа. Якщо трьох сестер хоч не любив, та мiг ще терпiти, ставлячись до них досить байдуже, то Орхипа ненавидiв, як батька ненавидiв, як його подобу, бо брат вродився до огидного схожим на батька, а яким уже хитрим. Незважаючи на те, що розуму мав дуже мало, хитрощiв у нього вистачало на п’ятьох розумних.

У вiсiмнадцять рокiв Тихон твердо вирiшив, що досить з нього страждань у тiм клятiм Заруддi й треба просуватися до мiста, поближче до мрii своеi жаданоi. Щоправда, Кременчук його появi зовсiм не зрадiвся, зустрiв непривiтно, там потрiбно було важко та виснажливо працювати, та й тодi омрiяне багатство було вiд нього таким же далеким, як i в Заруддi. І Тихона все частiше брала злостива образа на матiр, котра породила його не вiд багатiя, не вiд одного з тих напахчених панiв, що роз’iздили по мiсту в бричках з породистими кiньми та на дивакуватих залiзних автiвках. Тихон супроводив iх

заздрiсними, ненависними поглядами й повертався до своеi роботи пiдручного.

Потiм доля звела його з Дем’яном Куцим. Цей невеличкий на зрiст хитрий злодiйко чимось нагадував йому брата Орхипа, але Тихон на якийсь час повiрив, що за допомогою Куцого зможе таки наблизитися до своеi мрii. За два мiсяцi життя в мiстi вiн вже встигнув зрозумiти, що чесною працею вiн i до сивого чуба не зможе розбагатiти. Та й, якщо вже правду казати, особливого бажання працювати вiн не мав. А в Куцого працювати й не треба було, а тiльки вправно володiти руками… Грошi почали з’являтися бiльшi, нiж ранiше, але все одно до мрii було ще дуже далеко, i Тихон скаженiв вiд думки про те, що й вiн приречений прожити вбоге життя злидня, котрим жили його батьки. А вiн не хотiв, до тремоту не хотiв жити таким життям. Йому була потрiбна розкiшлива дiйснiсть, потрiбна була заможнiсть тих панiв, котрi мешкали у великих будинках на березi Днiпра. І потрiбно то було не колись, там, у туманливому майбутньому, а саме зараз. Вiн до болю мрiяв мати й розкiшний дiм на березi Днiпра, i гарний одяг, i прислужникiв, i виiзд гарний. Але ж не мав… i це полишало його розуму та спокою.

А потiм вiн познайомився з Грицьком.

Високий, худий до неможливого, той вертлявий чоловiчок зустрiвся йому в однiй корчмi, у котру забрiвся вiн якось увечерi, аби дешевим пивом залити ту свою гiркоту, те розчарування вiд нездiйсненностi мрii. Сидiв, насупившись i геть не звертаючи уваги на чоловiка за сусiднiм столиком, допоки до корчми не увiйшов веселий, рум’яний молодик, вдягнений у гарний костюм.

Того, хто увiйшов, одразу почали вiтати.

– Щаслива людина, – почулося десь зовсiм поряд, i Тихон, обернувшись, наштовхнувся поглядом на замислений i трiшки мов заздрiсний погляд сусiда, котрим той споглядав молодика в гарному одязi.

І несподiвано йому зробилося цiкаво.

– І чому це вiн щасливий? – запитався повiльно.

Сусiд криво усмiхнувся.

– А чому ж не бути щасливим? Проiхався хлопець до Сибiру, купив собi земельки дiляночку, який бiдний не був, мати важко хворiе – але ж ризикнув, запозичив грошенят i не прогадав. Намив такого золота, що вистачить не тiлько матiнку вилiкувати, а ще цiле життя й не думати об тiм, аби на когось спину свою вгинати.

Тихон вiдчув, як швидко забилося серце.

– І що, у тiм Сибiру можна розбагатiти?

– Якщо поталанить, то можна, – гигикнув незнайомець.

І ось Тихон тут, у Сибiру, а те кляте багатство продовжуе вислизати з його рук, дражнить його. Тепер мусить iхати додому, маючи в кишенi лише ту жалюгiдну жменьку золота.

– До дiдька його! – вилаявся Тихон i, рвучко вiдчинивши дверi, вийшов з номера. Йому потрiбно було негайно випити чогось мiцного, бо iнакше – а вiн то добре вiдчував – виллються те його внутрiшне напруження та розчарування, i тодi заспокоiти його не зможе й десяток людей.

Тихон проходив повз невеличку вiтальню готелю, намiряючись знайти якусь собi випивку, коли почув, як його хтось гукнув.

– Тихоне!

Стрiмко обернувся, сподiваючись узрiти високу та худу постать Грицька, i заблимав вдивовано, побачивши, як поспинаеться до нього високий, огрядний парубок з невиразно знайомим обличчям. Не одразу дотямив, що бачить перед собою Олександра Попiльного, сина колишнього сiльського старости, котрий пiсля смертi батькiв подався з молодшою сестрою Марусею до мiста, до родичiв, i до Заруддя наiздили вони рiдко, хiба що на могили батькiв. Тихон же що Олександра, Сашка, що сестру його молодшу не бачив уже давно, тому зараз i ледь упiзнав високого, дужого в плечах Попiльного. Сказати, щоб так уже зрадiв зустрiчi цiй, вiн не сказав би, але вже приемно було в цих чужих, далеких краях зустрiти когось з рiдних мiсць. Тому й зобразив на лицi радiсть, вигукнув здивовано:

– Сашко?

Попiльний у вiдповiдь радiсно розсмiявся.

– Вiн самий! А ти що, ледь упiзнав?

– Так, ти дуже змiнився.

– Що вдiеш, час минае, старiемо. А ось ти, Тихоне, у собi мало змiни маеш, а не бачилися ми з тобою рокiв зо три, якщо не бiльше. Ну, розказуй, яким же вiтром занесло тебе в цю далечiнь сибiрську? Невже ж золото та коштовностi примандрував сюди шукати?

Тихон спохмурнiв.

– Та ну iх, клятих!

Сашко спiвчутливо усмiхнувся.

– Що, не поталанило?

– Краще й не питайся, – махнув рукою Тихон.

– Та то нiчого, поталанить ще. – Сашко помовчав, роздивляючись Тихона розумними своiми, блакитними, мов весняне небо, очима, а потiм усе ж продовжив, не в змозi втримати в собi тих радощiв, що переповнювали його через краi. – Менi ось теж не таланило, довгий час не таланило, i я руки вже було опустив, i якби не Маруська, то, певно, повертався б з пустими руками, а так…

У чорних очах Тихона спалахнула зацiкавленiсть.

– І що – щось знайшов?

Попiльний самовдоволено усмiхнувся.

– То ж бо й воно, що знайшов. Точнiше, Маруся знайшла, такi вони вже жiнки, вродженi з особливим вiдчуттям, мов тi кiшечки. А таки не обмануло те ii вiдчуття, нудила мене йти вперед, коли в мене вже не було бажання цього робити, коли руки геть

пустилися. І таки натрапили ми на золоту жилу, а на сусiднiй дiлянцi вдалося ще й камiнчикiв коштовних намити. Ти ж тiльки уяви, яке щастя було для мене!

Тихон ледь помiтно спохмурнiв лицем.

– Уявляю…

Так, вiн уявляв, надто добре уявляв це щастя простуватого, навiть наiвного Попiльного, бо сам майже рiк вимрiював i викохував у собi те незнайоме вiдчуття – вiдчуття щастя вiд дотику до купи золота та коштовностей. Заради цього вiн i приiхав сюди, працював так, як ще нiколи в життi не працював, перетерпаючи собаче життя. І що отримав у винагороду? Жменьку не надто якiсного золота, котрого вистачить лише на якийсь рiк безбiдного iснування. А ось цей простуватий Попiльний у цей час отримав царський подарунок – багатство. Тихон мовчки дивився на свого односельця й вiдчував, що починае його ненавидiти. Ненавидiти глибоко та по-справжньому, так, як усе життя ненавидiв батька та Орхипа. Чому, ну чому ж у свiтi пануе така несправедливiсть, що цей бовдур отримав усе, а йому дiстаються лише жалюгiднi крихти…

Попiльний раптом ухопив його за руку.

– Слухай, а ти зараз нiкуди не поспiшаеш?

Тихон повiльно втягнув повiтря.

– Та куди менi тут поспiшати?

– То, може, пообiдаемо разом? – усмiхнувся Попiльний. – Зараз прийде Маруся, ти ii вже, певно, i не пам’ятаеш? Справжньою красунею вона в мене зросла. І цей охтисько, власник готелю, пообiцяв нам просто царський обiд. То ж не погидуй, Тихоне, пообiдай з нами.

Тихон примусив себе усмiхнутися.

– Та пообiдаю, чого ж не пообiдати, коли ти так запрошуеш.

– Дуже дякую. – Попiльний поглянув кудись, за широке плече Тихона. – А ось i моя Марусенька.

Тихон повiльно обернувся, побачивши невисоку, досить привабливу, дещо повненьку дiвчину з довгою русявою косою, котра поспiшалася iм назустрiч. Одягнена в просту, з коричневоi шерстi довгу сукню, Маруся Попiльна навiть у такому скромному одязi була красунею, справжньою красунею, вроду котроi не могла затьмарити навiть оця миршавенька стара сукня. Нi, вона була з породи тих жiнок, котру в що не вдягни, а вона все одно не зможе втратити своеi чарiвностi та вроди. Пухнасте русяве волосся, великi синi очi пiд крилами темних брiв, маленький носик i пухкенькi гарнi рожевi вуста – Тихону вистачило декiлькох митей, аби роздивитися та зацiнувати красу молодоi Попiльноi. А вiн завжди, ще iз Заруддя, був поцiновувачем жiночоi краси, i то дарма, що був молодим, вiд жiночих любощiв не вiдмовлявся нiколи, особливо ж у мiстi, де жiнок було набагато бiльше, нiж на селi.

Маруся всмiхнулася до брата.

– Я тебе не надто затримала?

Попiльний усмiхнувся у вiдповiдь.

– Нi, сонечку, що ти.

На Тихона вона кинула лише один короткий погляд i одразу ж опустила своi надзвичайно синi очi. Але вiн уже встиг помiтити в тiм короткiм спогляданнi зацiкавленiсть i вдоволено усмiхнувся про себе. Сестра Попiльного йому сподобалася, хоча вiн був ще надзвичайно далеким вiд того, аби закохатися. Нi, те кохання, оте почуття слабких духом людей було зовсiм не для нього. Його мати колись покохала батька, того нiкчему, котрий покалiчив життя не тiльки iй, а i йому – Тихону. Нi, вiн кохати не збирався, не збирався робити себе слабким перед якоюсь жiнкою, аби вона набувала влади покалiчити його життя, як батько скалiчив материне. Вiн буде вiльним, геть вiльним вiд усiх тих почуттiв, котрi спроможнi зробити його слабким. Вiн прагне бути сильним, дуже сильним у цьому життi, мати силу та багатство, аби усi дрижали перед ним. А жiнки…

Жiнки в його життi мали бути, нехай iх буде навiть багато, та вiн не збирався закохуватися в жодну з них. То нехай вони його кохають, нехай вони будуть перед ним слабкими, коли вiн буде сильним.

А ця Маруся… Маруся мала для нього особливу привабливiсть, бо мала те, чого йому не поталанило вiдшукати за цей майже рiк перебування на землях Сибiру. І Тихон був твердо переконаний, що Попiльний, цей простуватий чоловiк, що любить сестру, не полишить ii без половини того, що вiднайшов з ii ж таки допомогою. І якщо повiрити його вихвалянням, то цiй синьоокiй красунi дiстануться досить пристойнi грошi.

Тихон зобразив на лицi одну з найчарiвнiших своiх усмiшок, поглянувши на Марусю з особливим виразом.

– Сашко, а ти не познайомиш мене зi своею чарiвною сестрою? – запитав вiн у Попiльного, i той у вiдповiдь розквiтнув таким усмiхом вдоволення, що лице його трiшки простувате, таке, що не вирiзнялося особливою вродою, зробилося в ту мить ще й гарним.

– Познайомлю, друже, а чого ж не познайомити? Марусю, ти вже й не пам’ятаеш, мабуть, односельця нашого, Тихона Мазуревича, хоча таки повинна була б пам’ятати…

Маруся знову кинула на Тихона короткий погляд.

– Не пам’ятаю, – вiдповiлася вона, i Тихон з подивом зачув у ii голосi щось схоже на ворожiсть. А сестричка, як виявилося, була вже не такою й простою, як виявилося, не в брата була, як здалося йому спочатку. Вiн почав розумiти, що, незважаючи на досить скромненький одяг та оту селянську косу, сестра Попiльного була надiлена неабияким розумом. А ще в оч

х ii вгадувалася пiдозрiлiсть, геть вiдсутня у брата. І це Тихону не сподобалося…

Попiльний докiрливо захитав головою.

– Яка ж ти, Марусю, вредна. Адже пам’ятаеш, а не зiзнаешся. Та не надимай губенят, краще познайомся з Тихоном знову. Бо ти ж тiльки подумай, сестричко, яке ж це щастя та радiсть – зустрiти тут, у цих чужих, непривiтних краях людину з нашого села, майже рiдню, серед кацапiв одну рiдну душу…

Маруся на цю захопливу промову брата не вiдповiлася, тiльки поглянула на Тихона якось незрозумiло й потягнула брата до невеличкоi iдальнi готелю. Тихон же йшов слiдкома й усе не мiг зрозумiти нiяк, чому ця синьоока вiдьма так сторожко, навiть вороже одразу до нього поставилася? Адже в першу мить в очах ii плескалася зацiкавленiсть, вiн то бачив надто добре, i чому вона оце зараз почала зуби вишкiряти? Он як очицями позиркуе, ось-ось скаже, аби забирався вiн геть. Та Тихон не був уже з тих зелених хлопчакiв, котрих могла вiдвадити холоднiсть якогось там дiвчиська. Нi, вiн мав уже двадцять два роки й вважав себе за людину досвiдчену та мудру. Тому, усiвшись навпроти похмуроi Марусi, обдарував ii такою чарiвною усмiшкою, перед котрою не могла встояти свого часу жодна жiнка на його життевому шляху, i поглянув на Попiльного.

– Гарна в тебе надзвичайно сестра, Сашко, – промовив повiльно, знову споглядаючи на Марусю чарiвливим поглядом. – Тiльки вже надто не до душi я iй припав.

Попiльний махнув рукою.

– Та не звертай на неi уваги. Соромиться дiвка…

Лице Марусi враз зачервонiлося.

– Нiчого я не соромлюся… – почала вона обурено, та поява власника готелю змусила ii примовкнути.

Кинувши на Тихона не надто люб’язний погляд, той почав ледь не присiдатися перед Попiльним, запевняючи в тому його, що обiцяний обiд уже чекае й приготували його тiльки з найкращого. За двi хвилини на столi й справдi з’явилася осетряча юшка, неймовiрно запашна печеня з дикого кабана iз засмаженою скоринкою та кружальцями запеченоi картоплi, тушкована з грибами та ягодами курка та невеличкi рум’янi пирiжки з яблуками.

Власник готелю усмiхнувся.

– А млинцi ще поспiвають.

– Та так ми, добродiю, i луснемо, – крекнув Попiльний. – Поки притримай тi млинцi, нам i цього вистачить.

– Добре. А вино?

– Принеси, та найкраще. Маемо зараз випити за зустрiч iз земляком.

Власник швидко зиркнув на Тихона й вiдiйшов вiд столу. Тихон тiльки слину ковтнув, побачивши всi тi наiдки, що почали з’являтися перед ним на столi один за одним. Давно вiн не куштував нiчого такого смачного, iз Грицьком вони харчувалися не надто добре, були змушенi притримувати кожну копiйку, i в нього вже набилася оскомина вiд тих каш огидних зi старою оленячою солониною, вiд котроi нудило цiлу добу, а води так взагалi не обпитися. Допомагали тодi тiльки мрii про те, що знайдуть вони таки щедрi поклади чи то золота, чи то коштовностей, i тодi вже будуть ласувати найсмачнiшими стравами, котрi подаватимуть ввiчливi прислужники, i все то на бiлих скатертинах та в дорогому посудi, а не в погнутих, закопчених каструлях.

Попiльний втягнув в себе ароматне повiтря.

– О, який запах! Ти знаеш, найбiльше там, на рiчцi, я скучав за смачними стравами.

Тихон обережно усмiхнувся.

– Я, зiзнатися, теж.

– То ж пригощайся, не соромся.

Тихон i пригостився б вiд душi, але йому заважали тi уважнi, не надто привiтнi синi очi, котрi вилискували навпроти. Як не кортiло йому накинутися на те запашне м’ясо, та стримував вiн себе, вiдкушував м’ясо маленькими шматочками й жував повiльно, тiльки поглядаючи на Сашка, котрий не соромився i iв так смачно, що Тихон ледь панував над собою. Але тiльки погляне на ту синьооку вiдьму, i не лiзе кусень до горла, а ще хвилювання… Поiдало його хвилювання вiд того, як же ii зчарувати.

– Не можу, як смачно! – важко дихаючи, вiдкинувся назад Попiльний i блаженно примружився. – Ти знаеш, Тихоне, за що я тiльки й люблю те панство? Та за можливiсть iсти так смачно, як на селi нiколи не скуштуеш. Я ще не розповiв тобi про свою наречену…

Тихон звiв на нього зацiкавлений погляд.

– То в тебе е наречена?

Простувате лице Попiльного розквiтло щастям.

– Так, е. Найкраща у свiтi наречена! Бачив би ти, Тихоне, яка вона в мене красуня, яка чарiвна… А яке щастя для мене прийти до неi й побачити свiтло радощiв у ii чудових блакитних очах.

Тихон усмiхнувся.

– То ти ж, друже, закохався?

– Закохався, – зiтхнув Попiльний.

– І хто ж вона, тая чарiвниця?

– Софiя Давидiвна Льохвицька.

Тихон ледь не вдавився шматком того м’яса, котре старанно прожовував без поспiху, i витрiщився на Попiльного зi щирим враженням.

Софiя Льохвицька!

Господи, Софiя Льохвицька!

Кого не запитай у Кременчуцi, то кожен одразу скаже, що цяя панянка з вельможного польського роду е спадкоемицею неймовiрних статкiв. Батько ii, банкiр i фабрикант, барон Давид Льохвицький загинув на однiй зi станцiй пiд Киевом, коли його власний потяг зiштовхнувся з iншим. Трапилося це три роки тому, i всi цi три роки його донька володiе великим ста

ком, закладеним ще ii дiдом, до котрого доданий великий банк, з фiлiями i за кордоном, а ще десятки цукрових та кондитерських заводiв i фабрик. Це про неi Дем’ян Куций мовив пошепки й з потайним жалем. Тихон пам’ятав, як колись проходився з Дем’яном вулицею неподалiк Днiпра i як вразив його триповерховий будинок з бiлого мармуру, котрий виднiвся за високою, з чорного кутого залiза огорожею. Саме про такого красеня марив вiн у своiх мрiях, бачив його, жадав, як чоловiк iнодi жадае жiнку. Й одразу ж запитав Куцого, кому належне це диво з мармуру та рiзнокольорового скла.

Куций вищирився щербатим ротом.

– Е, брате, така краса не про нас, це володiння покiйного пана Льохвицького, а нинi воно належне, як ти сам здогадався, його чарiвнiй донечцi.

Тихон аж засвистiв тодi.

– Що, тiй самiй?

Куций поморщив хитрувате лице.

– Тiй самiй!

І ось виявляеться, що найжаданiша в мiстi наречена, та, що вiдхиляла пропозицii найкращих i найзаможнiших женихiв, навiть тих, що приiздили свататися з iнших мiст i мали статки, бiльшi вiд ii власних… вона погодилася стати дружиною оцього простуватого й недалекого Попiльного, котрий навiть вродою особливою не вирiзнявся. Тихон iз хвилину мовчки дивився на нього, лупаючи вражено очима, бо було вiд чого втратити мову, i раптом зачув насмiшкуватий голос Марусi, що мовчала до цього.

– Схоже, Сашо, ти неймовiрно вразив нашого односельця.

Попiльний усмiхнувся до Тихона.

– То ти справдi вражений?

– Ще й як! Вона ж…

– Неймовiрно заможна, так? – знову всмiхнувся Попiльний, i щасливий вираз його лиця чомусь зробився для Тихона неприемним. – Повiр менi, друже, незважаючи на всю свою заможнiсть, Соня дуже проста й сердечна, i для неi в стосунках з людьми зовсiм не мае значення, чи ти володар великого статку, чи ж така бiднота, як оце ми з Марусею. Для моеi Сонi головне, аби людина була людиною, у повному значеннi цього слова.

Тихон поглянув на нього недовiрливо.

– Чи ж правду ти говориш? У неi такий розкiшний дiм за кутою огорожею бiля Днiпра… Невже ж вона така проста?

– Проста, як сiльська дiвчина!

Тихон тiльки головою похитав.

– Неможливо в таке повiрити. Отака заможна й така проста. А я чув про неi такi розповiдi, що занадто погордлива вона, вередуе женихами…

– Чутки не завжди бувають правдивими.

– І як же ти познайомився з цим дивом?

Попiльний вiдпив декiлька ковткiв червоного вина.

– Як познайомився? – перепитав вiн повiльно, i на лицi його простуватому з’явився якийсь особливий вираз, котрий дивним чином перетворив його майже на красеня. – Та нiчого насправдi особливого у нашiм знайомствi немае. Ти, певно, i не знаеш, але пiсля того, як ми з Марусею виiхали до мiста, то я деякий час працював на складах нашого далекого родича, а потiм менi до голови заскочила думка, що було би гарно зайнятися власною справою. Родичi обiцялися допомогти. І я намислив вiдкрити крамничку, а ця справа вимагала кредиту, тому я й вирушив до банку Льохвицьких. Але там менi вiдмовилися надати кредит. Довелося йти геть з пустими руками, та один знайомий порадив менi пiти просто до самоi Софii Давидiвни, що вона, мовляв, така вже добра, що не вiдмовить менi в допомозi. Зiзнатися тобi чесно, то йти менi до неi не надто кортiло. Це виглядало би так, наче я, отакий собi здоровий бугайло, та пiшов просити до неi милостиню, подаяння. Такi гордощi в менi повсталися! Та турбота про Марусю, думки про ii майбутне геть переломили в менi тi недоречнi гордощi.

Зiбрався я з духом та й пiшов до будинку того казкового бiля Днiпра. Ішов, i чи повiриш ти менi, Тихоне, – ноги в мене тремтiли вiд страху. Гадав, що й на порiг мене не пустять, а воно на диво навiть до кабiнету провели, попросили почекати, а за якихось п’ять хвилин увiйшла вона. Невимовно, просто казково чарiвна, iз сяючими блакитними очима, у котрих було стiльки просто неймовiрного свiтла… Я як побачив очi тi, погляд iх ясний, так i занiмiв. Вона ж привiталася й дивиться на мене запитально, i цiкавиться, що ж менi потрiбно, а я ледь змiг вичавити iз себе куценьке привiтання й почав щось белькотiти про отой кредит, а вона дивиться на мене вже якось пильно, аж слова у мене геть скiнчилися. Зрештою, став я, як отой телепень, тiльки вирячився на неi та очей вiдвести не можу. А вона так м’яко усмiхнулася й запросила мене випити з нею кави. Отак усе й почалося. Я отримав кредит, а разом з ним i серце однiеi з найзаможнiших наречених iмперii. Та як на сповiдi тобi скажу, що не за статками ii я гнався, покохав би Соню й тодi, коли була б вона найбiднiшою з кременчужанок. І те, що народилося мiж нами, я iнакше, нiж диво, i не сприймаю. Господи, Тихоне, та побiля неi такi ж залицяльники кружлялися, що куди там менi…

Маруся раптом роздратовано гмикнула.

– Сашо, ти знову себе принижуеш!

Попiльний зиркнув на сестру.

– А то що, я сказав неправду?

– Неправду. Ти гарний!

– Можливо, лише для тебе.

Маруся глянула на брата хитрим оком.

– Для Сонi теж.

Тихон, з подивом помiчаючи, як починае червонiти П

пiльний, зрозумiв, що всi цi розповiдi йому геть не подобаються, тому й запитав, можливо, рiзкувато:

– А що ж ти робиш тут, маючи в наречених одну з найбагатших наречених iмперii?

Попiльний поморщився.

– Та все тi гордощi, усе вони провиннi. Пекло менi, розумiеш, неможливо пекло те, що я оце, такий злидень нещасний, i маю свататися до неi, такоi багатiйки. Хоч i казала вона, що для неi то не мае геть нiякого значення, але для мене все воно значення мало, ще й велике. Не було в мене через те спокою, й таки вирiшив, що ми не одружимося, допоки в мене не буде хоч якогось там куценького статку. Та й Марусi потрiбне придане, а я не така вже людина, аби брати його в багатоi дружини. Нi, не мав би я собi спокою, тому й почав шукати, як би то його грошенят швидко й багато заробити, пiднятися хоч трiшки до рiвня Сонi, i пiдказали менi податися сюди, а раптом поталанить.

Тихон змусив себе всмiхнутися.

– І поталанило.

Попiльний вдоволено розсмiявся.

– Поталанило, друже, ще й як поталанило. Скiльки того ми золота вiднайшли, що й самi не очiкували…

Маруся нахмурила чоло.

– Сашо, чи не занадто ти вiдвертий перед чужою людиною? Навiщо трезвонити всiм?

Та Попiльний тiльки рукою махнув.

– Облиш, Марусенько, хiба ж Тихон нам чужий? Вiн же наш, заруддiвський, i чого я маю боятися? До того ж за два днi ми будемо вже в Красноярську, там Сонiн банк знаходиться. Позбудемося нарештi страхiв.

Маруся промовчала, тiльки позиркнула недовiрливо на Тихона, i по очах ii той зрозумiв, що не довiряе вона йому, не вiрить у його поряднiсть, для неi вiн не такий, яким уявляе його ii брат. Тому, посидiвши з ними ще якусь хвилину, вiн послався на термiнову справу й гайнув геть, аби хоч трiшки прийти до тями та обдумати, що йому робити далi.

2

Тiеi ночi Тихону зовсiм не було сну.

Те щастя, котре впалося на простувату голову Попiльного, не могло нiяк полишити його в спокоi, вiдiбравши той спокiй на весь залишок дня та майже всю довгу сибiрську нiч. Попiльнi мали iхати завтра ранком, i вiн розумiв, що просто не вибачить собi, коли вони поiдуть без нього. Чи доля, а чи, може, ще яка сила подарували йому цю зустрiч, i вiн вiрив, що випадковою вона не була. Нi, вона була мов вiдповiдь на його те жагуче бажання нарештi розбагатiти, зробитися заможним, i не просто заможним, а справжнiм багатiем. І з самих глибин його серця та ества почала виповзатися темною змiею думка про те, що едина можливiсть для нього наразi доскочити своеi мрii – то вбити Попiльного, i його сестру також. І нехай одразу вiн мислив об тiм, що зможе закохати в себе ту норовливу Марусю, а потiм уже, ii чоловiком, заволодiти тим золотом, котрим би подiлився з нею брат, але тепер, почувши про панну Льохвицьку, вiн геть перемiнив плани. Навiщо ж йому довольнитися половиною, коли вiн може отримати все, та ще й таку заможну наречену на додачу? Нi, Маруся його тепер уже геть не цiкавила, Попiльний, сам того не вiдаючи, повернув його долю в iнший напрямок. Треба тiльки позбутися i його, i сестрицi, i все. Забрати золото й податися до Кременчука.

Напружена робота мислення не минула для Тихона даремно, i вiн уже знав, що, повернувшись до рiдних краiв, зробиться ледь не побратимом Попiльного, i саме вiн принесе його нареченiй сумну звiстку про смерть коханого. О, вiн буде й сам вбитий нещадно горем, навiть пустить сльозинку за такими молодими життями Олександра та чарiвноi Марусеньки, вiн стане другом по нещастю для панни Льохвицькоi, сумуючим товаришем Попiльного… А з часом… З часом почне невимушено з нею спiлкуватися, якомога частiше потрапляти на очi, i не сумнiвався зовсiм у тiм, що зможе заполонити серце чарiвноi панни Софii. Зрештою, закохалася ж вона в того клятого Попiльного, бiльше схожого на ведмедя, то чому ж не зможе покохати його? Хiба ж вiн гiрший чим вiд того Сашка? Та нiтрiшки. Вiдтодi, як почав подобатися дiвчатам i сам цiкавитися ними, зрозумiв якось швидко та легко – вiн, Тихон Мазуревич, красень, такий красень, котрий одразу полишае спокою дiвочi серця. А чим вiдрiзнялася незнайома поки ота панна Софiя вiд дiвчат у Заруддi чи жiночок у Кременчуцi? Та аж нiчим, коли змогла закохатися в отого телепня Сашка. Нi, Тихон був твердо переконаний у тому, що Льохвицька закохаеться в нього, i про те аж нiяк не хвилювався.

Непокоiло iнше.

Попiльнi!

Як, як убити iх за два днi до Красноярська? Треба було ще намислити, як саме це зробити… Зброi у нього не було, отрути, теж, на жаль, не малося. То що ж полишалося? Нiж, придбати котрий так легко.

Потягнувшись, Тихон пiдiйшов до вiкна, визирнув через бруднi скельця в темну, непривiтну сибiрську нiч i зрозумiв, що позбавить iх життя, зарiзавши. Буде, щоправда, забагато крови, та то вже дрiбницi.

Намисливши оце так, Тихон знову потягнувся, усмiхнувся в темну нiч i почвалав спати. Заспокоений.

На другий день вiн вирушив з готелю разом iз Попiльними.

Сашко, зачувши про його намiр теж рухатися в напрямку рiдних краiв, зрадiв i одразу ж запропонував iхати разом з ними, чо

о Тихону й було потрiбно. Вiн приховував вдоволений усмiх, але таки наштовхнувся на недовiрливий, навiть пiдозрiлий погляд Марусi. Клята дiвка, вона незрозумiло як винюхувала те, що вiн ото так старанно намислював ледь не цiлу нiч. Нi, вона, звiсно ж, не могла нiяк знати, якi саме задуми вiн мав, не могла знати того, що сиру могилу виривав вiн iм у думках своiх, але оте ii недовiрливо-пiдозрiле ставлення до нього, воно все ж напружувало його. Треба було скорiше з усiм цим покiнчувати, допоки синьоока вiдьма не встигла нацькувати на нього Попiльного. Поки той ще вухами ляскав, та хто ж його знае, як там справа далi обернеться.

Попiльнi вирушали на невеличкому вiзку, котрий винайняли в Красноярську, i Тихон, як тiльки побачив той вiзок, одразу ж зрозумiв, зiщуливши чорнi – вони в нього вiд матерi – очi, як йому дiяти.

Попiльний гостинно запросив його до того вiзка, укритого зверху шматком темного полотна, i Тихон удав, що зовсiм не почув тихого голосу Марусi, котрим вона зашипiла на брата, вiдтягнувши вiд вiзка.

– Сашо, та чи ти глузд геть утратив? Навiщо ти запросив його iхати з нами, коли в нас цiлий лантух золота лежить у вiзку?

Попiльний зiтхнув.

– То й що?

– А як поцупить?

– Не поцупить! Це – земляк.

– А я б не була в нiм такою впевненою.

Попiльний знову зiтхнув.

– Послухай, сестро, i за що тiльки ти його так не любиш?

Маруся голосно гмикнула.

– За що не люблю? А за що ж його любити? Ти бачив його очi? Та в них же немае нiчого людяного.

– Люба, ти вигадуеш.

– Нi, я все…

– Усе, Марусю, досить, – пiдняв руку Попiльний. – Я пам’ятаю Тихона ще з дитинства, у нього мати дуже порядна людина, i я не сумнiваюсь у тiм, що й дiтей своiх вона виховала теж порядними. А тепер ходiмо, нам не варто затримуватися, якщо ти хочеш заночувати в якомусь помешканнi, а не посеред лiсу, на втiху тутешнiм вовкам.

Маруся нiчого бiльше не сказала, тiльки кинула на Тихона черговий ворожий погляд i мовчки полiзла до вiзка. Надулася, як сичиха, вiдвернула вiд Тихона свою норовливу пику й весь час, поки iхали, навiть i словом не озвалася. А ось Попiльний, мов намагаючись загладити провину за поведiнку сестри, белькотiв майже без упину, розповiдаючи Тихону про якогось там Тимка Бережного, котрий всилено залицявся до Марусi й котрому сам Сашко геть не довiрявся, бажаючи вiддати сестру в надiйнiшi руки, i через це мiж ними час вiд часу виникали справжнi сварки. Маруся втямущила собi в голову, що закохалася в того Бережного й без нього щастя геть не зможе мати. Тихон слухав тi всi розповiдi абияк, через п’яте на десяте, оживаючи тiльки тодi, коли повiльна мова Попiльного звертала до розповiдей про Льохвицьку. А про неi закоханий Попiльний, схоже, був ладен теревенити годинами, до нескiнченностi.

– Ти, Тихоне, не уявляеш собi, наскiльки моя Сонечка добра душа. Вона ж отi статки вспадкованi тримае не тiльки для себе, як iншi багатii. О, як би ж ти тiльки знав, якi в неi задуми. Скоро за ii кошти почнеться будiвництво нового притулку для дiтей, а тодi ще й лiкарнi для бiдних. А зараз вона опiкае притулок дитячий, пожертви вносить на храми та монастирi, нiкого добротою своею янгольською не забувае…

Тихон тiльки мовчки слухався отих розповiдей захоплених Попiльного, вiдчуваючи, як вiд злостi ледь не скаженiти починае. Та вона, та Льохвицька, схоже, була зовсiм не при розумi, бо це ж треба було такi неймовiрнi грошi витрачати на якийсь там збрiд. Так i до злидарства можна дiйти й не помiтити.

А Попiльний продовжував:

– А вже бабуся яка в неi чудова. Польська шляхтянка за походженням, Барбара Казимирiвна. Щира католичка, котра, щоправда, i до православного храму може спокiйно пiти. Та й Сонi, котра мамою хрещена в православ’я, нiколи не забороняла вiрувати…

Про бабусю ту польку Тихон уже майже й не слухався, замислившись про свое, про те, як заживе вiн, коли дорветься що до золота Попiльних, а що головне – до статкiв панни Льохвицькоi. Спершу, як тiльки з’являться в нього грошенята, то вiн гарно, розкiшно вбереться, позбудеться нарештi ланцiв тих брудних, котрi змушений був носити свое минуле життя, потiм винайме собi прислужника та придбае пристойний екiпаж, а вже краще автомобiль…

Мрii, мрii…

Давнi, солодко-болiснi мрii про те, яким буде його життя! Тихон вiдчував наближення iх здiйснення й починав тремтiти щоразу, коли думав про те, що вони, його мрii, лежать зовсiм поряд, десь у вiзку, схованi в лантух. Вони такi близькi… варто лише руку простягнути… Щоправда, ось цього поки робити не можна було, треба почекати.

А ось чекати вiн умiе.

Незважаючи на те, що Попiльний гнав коня, намагаючись дiстатися до мiстечка засвiтла, iм усе ж довелося зупинитися на галявинцi поряд невеличкого лiска. Стрiмко темнiло, а коняка раптом зашкутильгала… Тихон тiльки вислуховував мовчки бiдкання Попiльного, приховуючи вдоволення. Ще пiд ранок заскочила йому думка, що Попiльних краще вбивати десь посеред безлюддя, де буде менше свiдкiв, а щоби не встигли доiхати, дорогою треба загнати коняцi

в ногу якусь друзку, спромiгшись зробити це непомiтно, коли зупиняться на короткий перепочинок.

Маруся ж вiд такоi вимушеноi зупинки почала нервувати так, що в неi дрiбно тремтiли руки.

– Менi тут зовсiм не подобаеться, – примхливим голосочком промовила вона, покосувавши синiм оком на лiсок, посеред котрого вже починала згущуватися тiнями темрява.

Попiльний спохмурнiв.

– І чому це тобi тут не подобаеться? Як на мене, це досить гарне мiсце, ти тiльки поглянь, яка чудова галявина.

Маруся поморщила рум’яне личко.

– Менi тут боязко.

– Боязко? Поряд двох чоловiкiв?

– А ще в мене погане передчуття, – ледь не крiзь стиснутi зуби мовила Маруся й, кинувши неприязний погляд на Тихона, пiшла до воза, з котрого почала дiставати сковорiдку та харчi. Насмажили вони яець iз салом, повечеряли, i Тихон, незважаючи на те що мав скоiти злочин, обiрвати життя цих двох, що сидiли зараз поряд нього бiля вогнища, iв залюбки. Нi нервування якогось, нi напруження вiн не вiдчував, мов збирався не людей життя полишити, а звiряток якихось. Спокiйний, навiть вдоволений, кидав вiн короткi погляди на воза, туди, де причаiлося його омрiяне щастя. А ще одне чекало на нього десь далеко, у Кременчуцi, щастя з казковим посагом.

Маруся всипала до казанка з водою декiлька дрiбок кави, i Попiльний поглянув на неi з подивом.

– Ти що, теж збираешся пити каву?

– Так.

– Навiщо? Ми ж з Тихоном будемо чергувати по черзi.

– То й що? – нахмурилася Маруся. – Невже ти думаеш, що я зможу поснути в цiм жахливiм мiсцi? Та мене нудить лише вiд думки про те, що я зможу стулити повiки й поснути спокiйно.

Вона нидiлася ще хвилин зо десять, потерпаючи вiд того страху, котрий сама собi намислила, i Тихон майже не чув ii слiв, гадав, коли краще зробити те, що вiн планував, i пiсля розмiрковувань вирiшив дочекатися, коли вони поснуть. Тому й викликався чатувати першим. Сидiв бiля вогнища, дослухаючись до рiвного дихання Попiльного й такого неспокiйного Марусi. Вiн знав, що вона ще не спить, але не сумнiвався у тiм, що, незважаючи на каву та всi ii завiряння не поснути, вона все ж таки посне. Так i трапилося – через деякий час вона почала дихати рiвнiше й за хвилину поснула.

Тихон повiльно звiвся на рiвнi ноги.

Дослухався до нiчноi тишi, мов очiкував на появу якоiсь невiдомоi перешкоди, але лiс був тихим, була тихою й галявина, тiльки десь далеко чулося глухувате вовче завивання. Тихон, зачувши тi хрипкi звуки, тiльки усмiхнувся про себе. За цей рiк, що перебував вiн у цих диких краях, навчився вовкiв не боятися зовсiм. У цю нiч, над котрою поважно та велично висяювався мiсяць у повнi, вовче волання видавалося якимось особливим. Вони, тi хижi тварюки, жадали кровi, i вiн теж зараз, як той вовк, мав пролити кров.

Рухаючись повiльно, але впевнено, Тихон вiднайшов у торбах своiх гострого, довгого ножа, подумавши про те, що в Попiльних, певно, була зброя, про котру йому й не сказали, та шукати ii не хотiв. Обiйдеться й ножем. Рушив до того мiсця, де лежав Олександр. Постояв трiшки, збираючись на силi. Нi, хвилювання, нi жалю, анi тим паче страху вiн зараз не вiдчував, хоча вбивати вбивав уперше… та колись же треба все робити вперше. Незрозумiла ж то рiч – людське серце та ще душа, глибини такi вони приховують, що й сам ти iнколи не зможеш втямити до кiнця, темноти якi там чаяться. Нiколи в життi до цього в Тихона не було думок про вбивство, аж нi, випливло це бажання з потаемних глибин серця, i вiн прийняв його, прийняв спокiйно та як таке, що належне, що мiг вiн зробити. У когось це бажання, можливо, викликало б жах, та не в нього.

Попiльний спав на спинi, ледь чутно хропiв i посвистував. Тихон вирiшив вдарити його в серце… Жовтувате свiтло вогнища, та ще те холодне срiблясте, що лилося вiд мiсяця в повнi, давало змогу йому добре бачити лице односельця. Якусь хвилину вiн дивився на те лице, котре видавалося надзвичайно блiдим, а потiм стрiмко нахилився й ударив Попiльного в груди ножем. Той захрипiв, дихання його поважчало, вiн розплющив очi, i Тихон чекав крику, але Попiльний так i не крикнув, застиг нерухомо – смерть умить обiрвала його ще молоде життя.

Неподалiк, мов щось вiдчувши, заворушилася Маруся.

– Сашо, що трапилося? Вовки?

Їi сонливий голос привернув увагу Тихона. Вiн позиркнув у ii бiк i побачив, що вона пiдiймаеться на мiсцi, обiпершись на лiктi, вдивляеться пильно туди, де лежить брат. Деякий час стояла задушлива й трiшки мов оглушлива тиша, Маруся мовчки дивилася i на брата, i на самого Тихона, мов не могла дотямити того, що бачили ii очi, можливо, вважаючи за видиво зi сну.

– Сашо, Сашо? – пролунав ii невпевнений тоненький голосочок.

Попiльний уже нiяк не мiг вiдповiстися.

І ось тодi Маруся закричала. Страшно, пронизливо й надривно закричала, криком тим наполохавши благодатну ту мiсячну нiч. Потiм, не обриваючи крику, пiдхопилась на ноги, кинулася до брата й стала його термосити.

– Сашо, Сашуню, любий! Прокинься, чуеш?

Вона викрикувала цi слова, мов не помiчаючи кровi, що залив

ла свiтлу сорочку Попiльного. Тихон стояв мовчки, вдивляючись у ii беззахисну спину й розумiючи, що мае гарну нагоду вдарити зараз i покiнчити тим справу. Але вiн чомусь не поспiшав. Можливо, i тому, що бажав, аби смерть Марусi не була такою легкою, як смерть ii брата. Нi, ця клята вiдьма мае постраждати перед останнiм подихом за все те, що зробила для нього поганого.

Маруся обернула до нього пополотнiле лице.

– Убивця! Клятий убивця!

Тихон зiщулився.

– Закрий рота!

Маруся вся затрусилася.

– На каторгу за це поженуть! Зогниеш геть, iроде!

– Справдi? – усмiхнувся Тихон. – І хто ж на мене донесе? Чи не ти? Ти впевнена?

Вiн тихо, неголосно все це сказав, та така погроза в голосi тiм його залунала, що Маруся зрозумiла все одразу, не дотямивши того ранiш… У голосi Тихона чувся вирок для неi.

Невблаганний вирок смертi.

І Маруся, знову закричавши, почала повiльно задкувати вiд нього, широко розкривши очi. Кинула було погляд на вiзка, у якому, певно, була зброя, котру Попiльний за своею безшабашнiстю не витягнув до вогнища, та вiзок знаходився за спиною Тихона… Мить, i вона, обернувшись, гайнула геть у лiс.

Тихон вилаявся й кинувся слiдкома.

Страх смертi застилав Марусi свiдомiсть, але вона все ж мала розуму дотямити того, що криком зробить ще гiрше. Вона стихла, тiльки важко дихала й вперто бiгла вперед, байдуже куди, аби тiльки подалi вiд того нелюда з ножем у руках, котрий убив ii брата. Горе й бiль вiд втрати Сашi змiшувалися зi злiстю на нього, що був вiн таким слiпим i не бажав довiритися ii словам. А вона ж вiдчула, як тiльки побачила того Мазуревича, побачила й вiдчула в дивний спосiб, що добра вiд людини тiеi очiкувати не варто. Сама не знала, звiдки вона в неi вишукалася, та впевненiсть, що ця людина принесе iм велике зло. Можливо, справа була в його тих чорних очицях, у котрих було щось таке, що мов промовляло без слiв – то очi вбивцi.

Мiсяць насмiшкуватим срiблястим оком слiдкував за нею з-за верхiвок рiденьких сосен, коли бiгла вона геть у темну та осоружну чужу нiч. Сили вже почали полишати ii, вона вiдчувала, що довго бiгти не зможе, ще декiлька хвилин – i просто впаде. Але падати не хотiлося, Господи, як же не хотiлося падати й помирати, помирати такою молодою, не проживши ще й двадцяти рокiв. Помирати тодi, коли тобi ще жити та жити, коли чекае на тебе десь кохана людина, сподiваючись, що ти скоро повернешся.

– Господи, спаси й збережи!

Слова молитви тихим шепотiнням зривалися з ii вуст, пересохлих вiд страху та швидкого бiгу, але сил уже зовсiм не полишалося. Вiдчуваючи, що ось-ось i вже впаде, Маруся притулилася спиною до товстого стовбура староi сосни й зачаiлася. Ноги й легенi пекло вiд того швидкого бiгання, перехоплювало подих, i перед очима темнiли кола, треба було б бiгти далi, та сил не стало вже геть. Як жалкувала, що не слухався Саша ii пересторог, не витягнув тiеi рушницi, що лежала в лантусi поряд золота. Рушниця була в нього для захисту золота, а в iншому вiн покладався на удачу. А знав же, що краi тут геть небезпечнi, та не боявся, казав, що нiхто на них не нападеться, вважатимуть не за золотошукачiв, а за подружжя. Бо рiдко ж траплялися жiнки, котрi мандрували просторами Сибiру в пошуках скарбiв. Це вона впросила Сашу.

Маруся затремтiла всiм тiлом.

Невже ж настане тут ii остання хвилина, невже на смерть напросилася?

Десь там, повiльно, але впевнено, посеред темного нiчного лiсу йшов за нею вбивця, той, хто вбив ii брата й готувався вбити й ii.

Маруся тихо схлипнула.

– Господи, я ж не хочу помирати!

Та смерть уже пiдходила, вона чула його гарний, мов оксамитовий голос, що кликав ii на iм’я i був уже близько. Тепер вона боялася вже бiгти, вiдчайдушно хапаючись за життя й розумiючи – побiжить, вiн то вже й помiтить, а так – е надiя, що промине, не помiтивши.

Неподалiк трiснула гiлочка, i Маруся помертвiла.

Через два дерева вiд неi зупинився Мазуревич.

Прислуховуючись i мов принюхуючись до повiтря, так, наче мiг нанюхати ii присутнiсть, вiн постояв на невеличкiй галявинцi, видкий у холодному свiтлi непривiтного мiсяця, а потiм покликав гарним своiм, оксамитовим i чарiвним голосом.

– Марусю, ти де?

Маруся притулилась до стовбура, спиною вiдчуваючи грубу кору й боячись навiть дихнути. Мазуревич постояв, помовчав деяку хвилину, потiм знову гукнув, i цього разу голос його пролунав майже лагiдно.

– Марусю, вiдгукнися! Я тебе не ображу!

Але вона гiрко скривила лице й навiть не поворушилася.

Мазуревич уже не кликав ii, тiльки стояв нерухомо, дослухаючись до звукiв ночi та лiсу, а можливо, i винюхуючи ii, як той вовчисько. Мов на згадку, десь почулося протяжливе вовче завивання, та Маруся, що завжди полотнiла пiд час цих страшних звукiв, зараз навiть не звернула на них уваги. На неi полював вовкулака страшнiший, нiж тi, далекi й невидимi.

Тихон же, постоявши посеред тiеi галявинки ще хвилин зо п’ять, нарештi зрушив з мiсця, i Маруся втиснулася в дерево з такою силою, що заболiла спина, з невтiшною думкою п

хваливши себе за те, що одягнула коричневу сукню, а не щось свiтле. Мазуревич ще раз зупинився, обдаючи все ество Марусi холодом, а потiм пiшов десь геть, зникнувши з очей. Вона судомно захапала ротом повiтря, iз жадiбнiстю втягуючи його в себе, уже не звертаючи уваги на бiль у спинi. Але далi йти чомусь не наважувалася, вiдчуваючи невиразну тривогу й той страх, що тепер полишиться з нею, здавалося, на все життя. Стояла так, вiдчуваючи, як заповнюе серце невимовний вiдчай. Вона не знала зовсiм того, чи виживе в цю нiч, чи не стане вона для нею останньою, i цей чужий лiс – чи не зробиться вiн для неi холодною, сирою могилою? Похитавши головою, Маруся зiщулилася вiд внутрiшнього холоду, повернула голову вправо й застигла, забувши навiть i закричати. Страх крижаним холодом пройшовся тiлом.

Перед нею стояв Мазуревич.

Ця його поява перед нею була настiльки стрiмкою та несподiваною, що Маруся не встигла й злякатися. То потiм страх почав сковувати тiло холодом, але вона бiльше не кричала, тiльки безпорадно дивилася на нього, мовчки, мов зацiпило iй, а потiм вiн насмiшкувато промовив:

– Гадала вiд мене втекти, га, Марусю?

Вона обпекла його ненависним поглядом.

– Навiщо ви вбили Сашу?

Мазуревич гмикнув.

– А ти не здогадуешся?

– Вам потрiбне було наше золото?

– Ти дуже здогадлива!

Маруся важко задихала.

– Але ж я так, задарма, свого життя не вiддам…

– О, у тiм я навiть i не сумнiвався, – вдоволено розсмiявся Тихон. – Ти знаеш, люба, ви з братом трiшки неправильно народилися – ти мала бути чоловiком!

Вродливе лице Марусi покривилося.

– Я вас ненавиджу! – прошипiла вона прямо в лице Тихона, i далi…

Далi почалося для неi найжахливiше. Останнi хвилини життя на цьому свiтi… Пекло, справжне пекло, у потайну сутнiсть котрого вона зазирнула вже зараз, ще за життя. Тишу байдужого нiчного лiсу знову розiрвав ii крик, коли Тихон ухопив ii в обiйми мiцними руками, загрубiлими вiд важкоi працi та року тримання сокири з лопатою. Вона намагалася вирватися, билася та кусалася, божеволiючи вiд страху та гострого небажання i вмирати, i даватися в його руки. Нi, не для того ж вона була народжена, аби ii життя мiг обiрвати ось так безглуздо якийсь негiдник.

– Вiдпустiть мене!

– Навiть не сподiвайся на те! – спокiйно вiдгукнувся Тихон i кинув Марусю на землю.

Вона одразу ж спробувала зiскочити на рiвнi ноги, але не встигла. Важке чоловiче тiло навалилося на неi з такою силою та грубiстю, що потемнiло в очах i заболiло все тiло. Але Маруся ще не була готовою здатися, останнiй у життi страх надав iй несподiвано таких нелюдських сил, що вона змогла вiдбитися вiд Мазуревича й поповзла геть. Та недалеко ж… уже за якусь хвилину тi ненависнi сильнi руки знову вхопили ii, почувся трiск тканини, котру розривають, – Мазуревич шматував ii сукню.

– Нi! – загарчала Маруся.

Вона билася вiдчайдушно та хоробро, i ненависть та небажання помирати надавали iй i справдi нелюдських сил. Та все ж таки вона була жiнкою, i Тихон згвалтував ii. Згвалтував грубо та жорстоко, не звертаючи уваги на крики ii пронизливi, вимiщаючи все те зло, котре накопичилося в нiм до неi.

Маруся вже почала хрипiти вiд крику.

– Убивця клятий, убивця! Ненавиджу!

Тихон ударив ii в лице.

– Заткни рота!

Маруся зiщулила своi синi очi.

– Колись, колись прийде час, i ти за все поплатишся. Запам’ятай, Бог таки е на цьому свiтi, i ти отримаеш заслуговане. Неодмiнно отримаеш!

Тихон зареготiв.

– А ти мене Богом не лякай! Не боюсь я нiкого – нi Бога твого, нi нечистого. Для мене единий е Бог – це грошi. Тому божеству я ладен вклонятися все свое довге життя.

– Нелюдь!

– Ну, це вже хто ким вродився! – усмiхнувся Мазуревич i нахилився до Марусi. Сили, аби опиратись, у неi вже не полишилося. Принижена, розбита та розтоптана, вона тiльки того й могла, що поглянула на нього сповненими ненавистi очима й витиснула крiзь зуби:

– Та будь же ти проклятий! Нехай буде проклятим i все життя твое й роду твого поганого! Проклинаю тебе своею неповинною кров’ю, котру ти збираешся пролити, вовкулако!

Лице Тихона зробилося суворим.

– Заткнися!

Маруся вся напружилася.

– Проклинаю тебе!

– Вiдьмо, подохни ж!

Мить – i гострий, довгий нiж, на котрому не встигла ще просохнути кров ii брата, нiж той ударив Марусю у груди. Вона скрикнула, застогнала вiд пекучого болю, але Тихон, занадто на неi злий, продовжував ударяти знову й знову, а Маруся не помирала одразу, як Попiльний, вона виявилася живучiшою. Й останнiми словами гарноi, синьоокоi Марусi Попiльноi на цьому свiтi були прокльони:

– Проклинаю тебе, убивце, i весь твiй рiд!

– Бабуню, Саша повертаеться!

Сивокоса, дорiдна панi Барбара Казимирiвна Малевич-Льохвицька солодко дрiмала в бiблiотецi пiсля смачного та ситного обiду, тихенько примостившись на зручнiй канапцi, i споглядала увi снi свое далеке, але таке бурхливе минуле, коли у дверi заскочила Соня й почала щосили термосити ii розслаблене, розлiнене панське тiло.

Панi Барбара наполохано з

клiпала очима.

– Га? Що там? Де?

Соня тицьнула iй пiд носа якийсь папiрець.

– Саша, Саша повертаеться, бабунечко! Вони з Марусею вiдшукали таки золото й тепер повертаються!

Панi Барбара перехрестилася двома пальцями, на куций католицький лад, i поцiлувала своi пальцi.

– Слава ж тобi, Пресвятая Дiво! А як же ти налякала мене, Соню! Я вже було подумала, що то Днiпро розливаеться i нам потрiбно тiкати. Навiщо ж так верещати, дитино?

Соня сiла поряд бабусi.

– Бабуню, яка ж ти нудна! У мене така радiсть, я ж на Сашу бiльш як пiвроку чекаю, так за нього боюся, ночей не досипаю вiд страху та тривоги, як вiн там, у тiм далекiм краю дикiм, а ти все розливання Днiпра боiшся.

Панi Барбара взяла онуку за руку.

– Вибач, мене, любонько. Але ж ти знаеш мiй острах перед цiею рiчкою, вона така могутня. А ми живемо так близько, i скiльки я сварок витримала з Давидом за це будiвництво, а вiн нiколи мене не слухав. – Вона похитала головою. – То що ти там щебетала за Сашу?

Соня притулилася до бабусi, як полюбляла завжди, i щасливо зiтхнула.

– Вiн повертаеться, бабуню, чуеш? Пише, що випадково, завдяки Марусi, вiднайшли вони золотi поклади та коштовностi й тепер уже повертаються. – Соня заплескала у вузенькi, випещенi долоньки. – Господи, бабуню, я ж таки нарештi дочекаюся його. Господь таки дослухався моiх молитов, аби вiднайшов вiн того клятого золота й повернувся. Ти ж знаеш, що геть не потрiбно воно менi вiд нього, але вiн… Щоправда, його теж можна зрозумiти, скiльки бруду на нього виливаеться, що бiднота, а змiг посватати таку багатiйку, як я…

Панi Барбара зiтхнула.

– Що вдiеш, серденьку? Люди е люди, i ти нiколи не зможеш позбутися iхньоi уваги до себе.

Соня покривила гарненьке личко.

– А позбутися хотiлося б!

Панi Барбара тiльки всмiхнулася й кинула на онуку нiжний, люблячий погляд. Інодi дуже дивувала та рiч, що в таких людей, як ii син i невiстка, могло народитися подiбне дитя. Покiйниця Тетяна походила з дуже заможного роду, батько в неi був купцем, щоправда, родовитостi в Ляшенка було до розпачу мало – був вiн iз дворових одного заможного пана, котрий навчив його письменностi. Та це геть не заважало Тетянi мати таку пихатiсть, що вона – польська шляхтянка Барбара, у дiвоцтвi Малевич, – зроду такоi не мала. Син же ii Давид теж простотою не вирiзнявся, удавшись норовом у пихатих Льохвицьких. Й оце в таких батькiв спромоглося вродитися диво – Софiя. Чуйна, добросерда та надзвичайно простенька дитина, вона нiколи не гордувала анi прислужниками у домi, анi смердючими, брудними жебраками побiля церкви. Тетяна просто полотнiла, бачачи свое охайне, чистеньке едине дитятко бiля зграi обiрванцiв, котрим та могла й рученята своi у замурзанi, чорнi пазури давати. Соню й лаяли, хоч i лагiдно, а все ж лаяли, забороняючи навiть наближатися до жебрацького товариства, але все марно. Соня плакала, ображалася, щиро не розумiючи, чому матiнка люба не дозволяе iй допомагати нещасним. І знову, i знову ii маленькi рученята простягали знедоленим милостиню, не трималися й починали гладити нечесанi, бруднющi голови з материнською, не дитячою ласкою. Тетяна тiльки зубами скреготiла, але переломити такоi вдачi свого единого дитяти вже не могла.

Коли Сонi виповнилося десять, Тетяна померла, народжуючи другу дитину – довгоочiкуваного сина. Через годину за нею померло й новонароджене дитя. Барбара до цього мешкала у Варшавi, але син умовив ii переiхати до цього будинку на березi Днiпра назавжди, а не жити наiздами, як ранiше, при Тетянi. Вона мала допомогти йому виховати Соню, бо сам вiн часто був вiдсутнiй i бажав, щоби поряд доньки знаходилася рiдна жiнка, а не армiя чужих няньок i гувернанток. Через тиждень поряд онуки панi Барбара зрозумiла, що нiякого виховання не знадобиться. Їi онука виявилася надзвичайно, не за роками розумною дитиною, котра не потребувала виховання. І своеi любовi до бiдноти вона геть не втратила, отримала деяку свободу без матерi, i тепер уся жебрацька братiя, що розтаборилася попiд огорожею Успенського собору, ледь не нiжки цiлувала своiй улюбленiй панночцi.

Можливо, через Сонiну любов до бiдноти панi Барбару й не здивувало те, що в життi ii онуки з’явився Олександр Попiльний. Загалом iй хлопець сподобався, вона вважала себе за таку людину, котра вже порядно прожила на цьому свiтi й чого-чого, а вмiння взрiвати в людях iхню справжню сутнiсть, усе ж таки набула. Той Олександр був людиною спокiйною, виваженою i доброзичливою, вона вiдчувала в нiм добре серце, але головним було те, що вiн кохав Соню, по-справжньому кохав, це ж уже панi добре бачила… А те, що мав вiн за душею якiсь там жалюгiднi мiдяки, – то ж пусте. У Сонi вистачить грошей не на одну родину, до чого ж iй статки чоловiка? Та Олександр тiльки додав собi прихильностi староi панi, поiхавши до Сибiру. Тепер вона знала, що могла померти спокiйно, полишаючи Соню в надiйних, люблячих руках людини, для котроi ii онука – це все.

Соня обернула до неi свое личко.

– Бабуню, а ти знаеш, я бiльше не буду вiрити в

сни.

– І чому ж це, любонько? – здивувалася панi Барбара.

– Бо вони брешуть!

– Справдi? А чому ж?

Соня зiщулилася, знизала плечима.

– Сон менi нещодавно наснився негарний за Сашу, – замислено промовила вона, поглянувши на вiкно. – Уявляеш, так усе наснилося, буцiмто й насправдi було. Сниться, наче велика рiчка, а в нiй золото. Саша з Марусею виймають те золото, його багато… А потiм з’являеться незнайомець… Я не бачу його лиця, але знаю, що вiн несе в собi зло… І вiн, той незнайомець, виривае могилу й заштовхуе туди живцем Сашу з Марусею.

Панi Барбара знову захрестилася на католицький лад.

– Свята Дiво, дитино! Який жах тобi наснився!

Соня звела на неi незрозумiлий погляд своiх великих блакитних очей, у самiй глибинi котрих плескався страх.

– Але ж вiн неправдивий? Справдi, бабуню?

Панi Барбара обiйняла ii.

– Справдi, моя дитино. Ось побачиш, що не встигнеш отямитися, як той твiй балакучий Саша постане на порозi нашому з тим своiм дитячим усмiхом.

Соня всмiхнулася.

– Його дитячий усмiх… Знала б ти, бабуню, як люблю я його оту усмiшку. Вона ж особлива.

– Особлива.

Трiшки згодом Соня стояла бiля вiкна своеi кiмнати й згадувала Сашу. Лагiдний погляд його блакитних очей, вiд котрого робилося так тепло бiля серця, його усмiх той особливий, котрий вона так любила… Спостерiгаючи, як вiтер ганяе хвилi Днiпром, вона згадала iхню першу зустрiч, коли вiн прийшов проситися за кредит, а вона тiльки приiхала з притулку, де померла вiд вродженоi хвороби ii улюблениця – теж Софiя, маленьке, свiтле дiвча. Слiз у неi чомусь не було, туга за тим малим дитям уперто не бажала виливатися слiзьми, полишаючись усерединi й розриваючи iй серце. Хотiлося зачинитися й полишитися наодинцi з тим болем, але iй сказали, що прийшов якийсь чоловiк у справах. Першим бажанням Сонi було наказати сповiстити йому, що вона нiкого не приймае, та щось – Соня навiть не могла зрозумiти, що то було, – змусило ii пiти до того вiдвiдувача. Увiйшла, гадаючи побачити поважного пана, але здивувалася, побачивши досить молодого чоловiка, котрий поглянув так… Соня вiдчула вiд погляду того, що крижана брила горя почала танути в нiй. Вона сама не розумiла, чому запросила його тодi на каву, просто раптом збагнула, що не хоче, аби вiн так швидко йшов, аби зникав з ii життя, щоб очi тi блакитнi не дивилися вже на неi. Поряд нього вона вiдчувала, як зникае ii бiль, а серцю робиться так уже тепло, тепло особливим, ще нiколи не знаним нею теплом.

Соня повiльно усмiхнулася.

Вiдтодi, як дiйшла вона шлюбного вiку, так i посипалися залицяльники. Мамо рiдна, яких же посеред них тiльки не було. Вона, спадкоемиця великого батькiвського статку, була чи не медом вимазана для багатьох чоловiкiв. І яких iх не було лише – i красенi такi, що наче пензлями витончених художникiв були виписанi iхнi лиця, i такi собi, сини середньоi вроди заможного люду, траплялися й такi, що вiк мали поважний, а ще вважали себе за женихiв… Та жоден з них, як не намагалися вони, не змiг зачепити ii серця, а Саша зачепив його одним лише поглядом… А вона не одразу й зрозумiла, що почало коiтися з нею, не одразу дотямила, що закохалася. І це почуття… Воно було таким чистим i високим для неi, та що там казати, вони й поцiлувалися вперше лише за мiсяць знайомства, хоча добра подруга й скаржилася на свого залицяльника, котрий полiз iз цiлуваннями чи не в перший день знайомства. Саша ж був не таким, i iй навiть видавалося, що йому й доторкнутися до неi боязко… А його ставлення, воно було таким люблячим та ледь не благоговiйним, що вона вiдчувала, як розквiтае, почувала себе квiткою… Вона була щасливою iз Сашею зараз i не сумнiвалася, що буде не менш щасливою все життя, коли вiн повернеться. Вона вже була готовою й до весiлля, але тут йому до думки заскочило те бажання заробити, вiд’iзд до Сибiру…

Соня нахмурила високе, чисте чоло.

Як не хотiла вона, щоби вiн iхав туди, у ту невiдомiсть, як бажала, аби повернувся скорiше. Днi в цiй розлуцi тягнулися для неi неймовiрно повiльно, та ще той сон. Вiн перестрашив ii настiльки, що вона зовсiм утратила спокiй, почало iй видаватися, що Саша вже загинув там, i ось цей лист. Тепер треба тiльки чекати, чекати його повернення, повернення такого жаданого та вистражданого.

І вона чекала. Вiрно та терпляче чекала день у день, примушуючи себе до терпiння. Коли минався день i сонце сiдалося за спокiйнi води Днiпра, вона тiльки полегшено зiтхала. Ще один день наближав його повернення. Та днi миналися, а вiн не повертався.

Соню почало непокоiти недобре передчуття.

А одного дня до неi прийшов гiсть.

Вона знову бачила в нiч перед цим поганий сон. Густий та темний лiс, над котрим виднiеться мiсяць у повнi. Вона невiдомо куди чвалала тим лiсом, i ноги ii застрягали в рiдкому брудi. А потiм побачила ii – могилу з невеликим горбиком землi та простим дерев’яним хрестом. А на тому хрестi, мов кров’ю, виведено червоним iмення Сашi. Соня прокинулася вiд власного ж крику, котрий наполохав ледь не всю прислугу, i до самог

ранку вона поснути вже не могла, як не намагалася. А з початком дня почувалася вкрай погано. Думки плуталися в нiй, вона вiдчувала, що iз Сашею трапилося щось погане, щось подiбне до того, що вона бачила увi снi.

І ось прийшов цей гiсть.

Соня й не хотiла його одразу приймати, наказала дворецькому Георгiю вiдiслати його геть, сказати, що вона погано почуваеться, тому нiкого не приймае. Старий дворецький пом’явся, кидаючи на неi швидкi та не зовсiм зрозумiлi погляди, а потiм промовив якось невпевнено:

– Вибачте, Софiе Давидiвно… Цей панок сказав, що е товаришем вашого нареченого та в нього для вас е новини…

Соня зiскочила на ноги, мов ii вжалили.

– Та що ж ти ранiше мовчав?

Й ото так, як була, у домашнiй бiлiй, досить простенькiй сукнi, з неприбраним волоссям, не готова до прийому стороннiх осiб, вискочила вона зi своеi кiмнати й понеслася до вiтальнi. На якусь мить зупинилася на порозi, узрiвши там високого, чорнявого та широкоплечого чоловiка, у гарному, дорогого сукна костюмi чорного кольору. Вiдчувши не зовсiм доречне та незрозумiле нiяковiння, вона все ж пересилила себе й досить голосно промовила:

– Ви привезли звiстку вiд Сашi?

Чорнявий незнайомець ледь помiтно здригнувся вiд звуку ii голосу, але обернувся до Сонi повiльно, навiть занадто для неi повiльно, i вона побачила перед собою вродливе лице молодого, рокiв за двадцять чоловiка. Заклопотана за Сашу, вона все ж не могла не помiтити вроди свого гостя, пронизливого погляду його гарних очей, кольором схожих на найтемнiшу нiч. Погляд той здався iй чомусь занадто пронизливим, до того ж вiн мовчав, не вiдповiдаючи на ii запитання, i Соня перепитала дещо рiзкувато:

– Що ж ви мовчите? У вас е звiстка вiд Сашi?

Незнайомець на мить опустив своi тi чорнi очиська.

– Так, е.

Соня важко задихала вiд нетерпiння.

– Я слухаю.

Та незнайомець той зовсiм не поспiшався, вiн деякий час роздивлявся Соню своiми чорними очицями, мов не почувши зовсiм ii слiв. І щось у спогляданнi його тiм – i Соня не могла дотямити, що ж саме, – почало ii хвилювати. Чи, може, то був погляд його незрозумiлий, чи сама присутнiсть його в ii домi – це щось занепокоiло одразу, на якийсь час витиснувши думки й тривоги про Сашу. Постать цього незнайомця, його мужне, гарне лице, погляд очей тих темних, у котрих вгадувалася якась вогняна сила, – усе то чомусь турбувало Соню. Так, вiн був вродливим, можливо, i занадто вродливим, та хiба ж не зустрiчалося iй до цього вродливих чоловiкiв? Та скiльки iх, не менш вродливих, кидалося до нiг ii у цiй вiтальнi, прохаючи взаемностi свого, якого там не було, а таки почуття. Але жоден не турбував так, як ось цей, що мовчки роздивлявся ii очима з потайним вогнем у глибинах… Соня вiдчула, як запалало лице й майже роздратовано вiдвернулася, аби тiльки не бачити бiльше того погляду. Зробилося краще iй, вона навiть вiдчула сором i провину перед Сашею так, мов зрадила його тим своiм хвилюванням перед незрозумiлим незнайомцем. Що за думки, що за нiяковiння? Навiщо вона допускае до себе подiбнi почуття? У неi ж е Саша, вони кохають одне одного й тепер, коли Саша вiднайшов золото, скоро й одружаться.

Незнайомець же, мов вiдчувши ii настрiй, прокашлявся, розiгнавши тишу, i заговорив:

– Спершу дозвольте себе вiдрекомендувати. Мене звати Тихон Уласович Мазуревич, i з Олександром ми дружили ще з дитинства, зростали в однiм селi. Я навiть був трiшки закоханим у Марусю, його чарiвну сестрицю. Та потiм нашi дороги розiйшлися, ми якось втратили одне одного, вони виiхали до мiста… А менi вдалося отримати гарне мiсце, котре потребувало роз’iздiв, тому мене майже не було в цих краях. Але я допускаю думки, що Саша вам навiть i не розповiдав про нашу дружбу дитячу?

Соня покосувалася на нього, похитала головою.

– Нi, не розповiдав.

– Мене це не дивуе, ми ж так давно не бачилися, – зiтхнув Мазуревич. – Й ось нещодавно зустрiлися там, де навiть i не могли подумати зустрiтися, – у невеличкому сибiрському мiстечку, у готелi. Я заiздив так далеко у справах, намагався вмовити одного вiдлюдька на продаж дiлянки землi для мого господаря, а Сашко похвалився, що вiдшукав трiшки золота…

Соня поглянула на Тихона дещо розгублено.

– А… а де ж зараз Саша?

Вона не могла зрозумiти, чи то iй лише видалося, чи незнайомець при цiм запитаннi спохмурнiв, лицем його ковзнула майже непомiтна тiнь, майнула в тих чорних очах i одразу ж зникла. Але вона вiдчула тривогу, передчуття чогось недоброго, горя, котре торкнеться ii життя.

Тихон знову зiтхнув.

– Повiрте, Софiе Давидiвно, я багато чого вiддав би за те, аби не приходити до вас сьогоднi зi своiм сумним обов’язком, але… Зiзнаюся, у мене була думка, аби сповiстити вас про все телеграмою, та потiм я передумав. Ви не заслугували на те, аби дiзнаватися про все зi скупого папiрця…

У Сонi похолонуло бiля серця.

– Ви… ви лякаете мене.

Тихон вiдповiвся iй жалiсним поглядом.

– Вибачте, але я сам не знаю, як вам усе сказати.

Соня знову поглянула на нього.

– З ним трапилося щ

сь погане? Господи! Кажiть же, що…

Тихон на мить затулив очi руками, а коли знову поглянув на Соню, вона помiтила в його чорних очах такий бiль… Серцю ii зробилося нестерпно холодно… Передчуття таки не обмануло…

– Ми домовилися зустрiтися в Красноярську, – глухим, побитим голосом промовив Мазуревич, i Соня затамувала подих, уже здогадуючись, уже вiдчуваючи те, що вiн мав сказати… Вона й хотiла чути, i водночас вiдчайдушно цього не бажала. Хотiла заборонити йому говорити, наказати, аби вiн мовчав, але не змогла iз себе витиснути навiть короткого слiвця. І слова його насувалися на неi, мов безжальнi, високi хвилi Днiпра пiд час буревiю. – Розумiете, хотiли повертатися до Кременчука вже разом, а до цього, пiсля розмови iз Сашком, котрий так щиро бажав менi удачi, менi так поталанило, я вмовив вiдлюдька того… Але в готелi Сашка з Марусею не було, iх не було в Красноярську… Я почекав день, а потiм почав пошук. Поiхати без мене вони не могли, потяг ще не рушав з мiста, та й на душi було якось незатишно, докучало передчуття…

Соня затремтiла всiм тiлом.

– Господи…

Тихон важко сковтнув.

– Їх вiднайшли через два днi. Неподалiк невеличкого поселення, у лiсi… – Вiн помовчав, спостерiгаючи, як стрiмко полотнiе вродливе лице Сонi, а потiм продовжив голосом, котрий тепер затинався вiд болю: – Вони були вбитi та пограбованi… там дуже небезпечнi мiсця…

Гарного малюнка, пухкi вуста Сонi розтулилися, аби вимовити лише одне слово, котре легким вiтром прошелестiло вiтальнею й потонуло в повiтрi.

– Неправда!

Тихон похитав головою.

– На жаль, я бачив iх на власнi очi.

Соня вiдповiлася ледь не сповненим ненавистi поглядом.

– А з якоi речi я маю вам вiрити?

Тихон кинув на неi швидкий погляд.

– Софiе Давидiвно… – почав бубонiти вiн, але Соня не дозволила йому продовжити, розлючено позиркнула потемнiлими очима й зневiрливо промовила з ворожiстю:

– Та й з якоi речi я маю довiрятися вашим словам? Я вас взагалi не знаю, хто ви та що ви…

Мазуревич поморщився.

– Я ж сказав, що е товаришем Сашка…

– Та то ще невiдомо! Чому я маю довiрятися вашим словам i вiрити в те, що вiн… що його вбито? – Соня вiдчайдушно, з якимось незрозумiлим заслiпленням хапалася спiймати цього дивного незнайомця на брехнi, аби довести самiй собi, що його слова е неправдою, i Сашу зовсiм не вбито, i вiн живий. А ще вона боялася правди. До неможливого, до дрожу в усiм тiлi боялася тiеi правди, на котрiй наполягався цей вродливий, чорноокий чоловiк. Тому й нападалася на нього, аби вiдгородити себе вiд болю.

Чорнi очi Мазуревича ледь помiтно зiщулилися.

– У мене е докази iхньоi смертi.

– Якi ще докази?

Тихон полiз до нагрудноi кишенi пiджака.

Соня напружилася.

– По-перше, ось ця газета з Красноярська, у котрiй було надруковано про зухвале вбивство Сашi та Марусi, разом зi знiмками iхнiх облич, до того ж ви можете зателеграфувати до вiддiлку полiцii Красноярська й отримати докази.

Соня знову почала полотнiти.

– Все одно я не вiрю, – тихо прошепотiла вона й якось приречено простягнула руку, аби взяти ту газету. Очi вхопили чорно-бiле, розмите, але все одно впiзнаване лице. Того, що було надруковано пiд знiмком Сашi та його сестри, вона вже читати не стала. Вона повiрила.

Повiрила в те, що Саша помер.

Сашу вбито!

І це правда! Правда!

– Господи! – простогнала Соня й гойднулася. Байдуже було з того, що могла впасти, весь свiт якось поринув у густий, молочно-бiлий туман, i тiльки червоним полум’ям горiла в тiм туманi важка й невимовно жахлива iстина.

Саша помер!

Вона ледь вiдчула те, як пiдхопили ii сильнi та теплi руки, як залунав поряд гарний, мов оксамитовий голос.

– Поплачте, Софiе, поплачте, не треба тримати цього в собi, то шкiдливо.

Соня чула цi слова, навiть розумiла, що мае заплакати, але не могла… Так вона вже була, певно, влаштована, що коли траплялося якесь горе, то не могла плакати, не було в неi спочатку слiз, а мов кам’янiла, i горе тримала глибоко в серцi, не поспiшаючись виплескувати назовнi. Вона навiть могла здаватися байдужою до того, що сталося, i тiльки той, хто був iй близький, той знав, що бiль ii бродить у неi всерединi, отруюючи серце. Ось i зараз вона стояла в обiймах того Мазуревича, мов закам’янiла, i гарячi сльози, що могли б подарувати хоч слабке, а все ж полегшення, не котилися ii пополотнiлим лицем. Вона й здавалася байдужою, i була такою до цiлого свiту. Тiльки глибоко в собi тужилася, важко й розпачливо тужилася за Сашею, за ним волало ii серце, кровило вiд невидимоi рани, i бiль той був невидимий, такий глибокий, що його нiхто не мiг бачити, та й не повинен. Навiть оцей, що тримав ii зараз теплими руками. І Соня повiльно вiдсторонилася вiд нього.

– Вам краще пiти, – безбарвним голосом промовила вона, вiдвертаючи лице вiд його уважного погляду.

Тихон прокашлявся.

– Так, звичайно, – вiдповiвся вiн впалим голосом i потiм, помовчавши мить, все ж сказав: – Але я хочу, Софiе Давидiвно, аби ви знали, що я сумую за Сашком разом з вами. Вiн

е… тобто був вiн просто надзвичайною людиною. Таких бiльше немае й не буде, i в мене навiть не вистачае слiв, аби висловити вам увесь свiй жаль… Це велика для мене скорбота.

Соня постояла, вiдсутнiм поглядом роздивляючись власне вiкно, а потiм таки поглянула на чоловiка. Вiн стояв посеред вiтальнi – високий, вродливий i сумний, iз застиглим болем у тямких очах. Той бiль Сонi видався щирим, i вона з вдячнiстю вiдгукнулася на його слова.

– Дякую.

Тихон вклонився.

– Тепер же дозвольте вiдкланятися… Бажаю вам сил витримати це страшне горе. – Вiн повiльно рушив до дверей, та вже на порозi, мов що пригадавши, зупинився й поглянув на нерухому та нещасну постать Сонi. – Мало не забув вам сказати… За вiдсутнiстю рiдних менi вiддали речi Сашка… І посеред них…

Соня здригнулася всiм тiлом.

– Кулончик?

Тихон опустив очi.

– Так. Якщо ви бажаете, то я принесу…

Помертвiлi очi Сонi трохи ожили.

– Так, принесiть.

Тихон знову вклонився.

– Завтра я знову прийду, – пообiцяв вiн i пiшов, полишивши Соню саму у вiтальнi.

Вона зосталася стояти так, як i стояла, розгублено та нерухомо. Погляд ковзав дорогими меблями, але не зачiпався за них, та вона взагалi мало що зараз бачила перед собою. Стояла, мертвiючи та холодiючи серцем, а в думках ii билося лише одне – Сашi бiльше немае в живих!

Саша помер!

Хотiлося плакати. До болю, до тремоту хотiлося плакати, розридатися навiть, але вона не могла. Тi клятi сльози вперто застрягли десь усерединi, злiсно не бажаючи проливатися. Вони пекли, гiркотою виiдали очi, але не проливалися. А пам’ять… Пам’ять гналася минулим, згадками про Сашу… Тремтiли блiдi ii вуста, кривилися вiд того болю, що розтинав серце, i так хотiлося слiз на власнi своi очi нарештi, аби не пекли вони так нещадно непролитою солоною вологою. Ось вiн i виповнився той клятий ii сон, виповнився жорстоко та невблаганно швидко, як виповнюються всi поганi сни. То щось гарне, воно не виповнюеться довго, а погане…

Соня не пам’ятала, скiльки часу простояла ото так, мармуровою статуею посеред вiтальнi, вирячившись прямо перед собою слiпими, невидющими очима. Стояла, як байдужа, а всерединi все розривалося вiд болю, думки металися вiд згадок про Сашу до зневiрення в його цю безглузду смерть. Нi, для неi вiн не помер у тiм далекiм Сибiру – вiн був живим. Був живим у ii думках, згадках, душi та люблячому жiночому серцi. Та зрештою, вона ж i не ховала його, не бачила його застиглого в смертi лиця, не бачила його, покладеного до домовини, не кидала на ту домовину останньоi жменi землi… Тому, можливо, i не могла повiрити в його смерть, не могла прийняти ii до кiнця. Серце й розум вiдмовлялися повiрити в те, що вона почула вiд того Мазуревича й побачила надрукованим у газетi… ii ж руки не торкнулися його захололого, неживого тiла, а вуста не поцiлували востанне високе, блiде чоло, а тому живим вiн був для неi, усе ще живим.

Такою вiднайшла ii бабуся чи через двадцять хвилин, чи через три години пiсля вiзиту Мазуревича – Соня не вiдала, скiльки часу минулося, та й вiдати не бажала, усе зробилося таким уже байдужим.

Бабуся сплеснула руками.

– Свята Дiво, Сонечко! Що з тобою? Георгiй сказав, що в тебе був вiдвiдувач, товариш Сашi…

Соня поглянула на бабусю пустими очима.

– Так, був.

Панi Барбара вдивилася в ii обличчя.

– І що вiн таке сказав? На тобi ж лиця немае…

Соня поморщилася й замiсть вiдповiдi простягнула бабусi ту кляту газету, зовсiм не звернувши уваги на те, що та читае ii дуже довго. У вiтальнi панувала тиша. Барбара Казимирiвна напружувала гарнi ще, блакитнi великi очi, i ii вкритим павутинням зморщок, немолодим уже, але, безперечно, ще вродливим лицем блукала спочатку зневiра, а потiм на ньому з’явився невимовний смуток та жаль. Пухкi пальцi, укритi перснями з дiамантами, дрiбненько тремтiли, а очi, котрi вона звела на онуку, наливалися сльозами…

– Сонечко…

Соня покривила лице.

– Я не маю цьому вiри.

– Дитинко…

– Я не ховала його, бабуню, не бачила померлим! Вiн же ще живим полишаеться для зболiлого мого серця, бабуню, розумiеш?

Панi Барбара обережно кивнула.

– Розумiю, люба.

– Недарма, недарма я так не хотiла, щоби вiн туди iхав. А вiн… вiн же не послухався, не дослухався моiх слiв. Чому, чому вiн не дослухався, бабуню?

Панi Барбара знизала плечима.

– Хто ж його знае, моя квiтонько? – обережно вiдповiлася вона, з тривогою вдивляючись у пустi, сухi очi онуки. – Така вже його, певно, доля. Та що ж ти оце так стоiш? Ходiмо краще до кiмнати твоеi, ти приляжеш, я посиджу поряд, а там ти поплачеш, краще зробиться.

Соня повiльно похитала головою.

– Я не можу плакати, бабуню.

Барбара Казимирiвна пригорнула ii до себе.

– Моя бiдна, нещасна дiвчинка, – нiжно промовила вона у свiтло-русяве волосся онуки й загойдала ту в своiх обiймах, як колись гойдала маленькою. Соня якось натужливо зiтхнула й припалася до рiдного, такого близького тiла бабусi, вдягненого в шовкову синю сукню, вiд котроi завжди було чутно пахощi ванiлi та корицi,

особливого парфуму, котрий пам’ятався ще з дитинства, так i дитинство ii пахлося колись. І Соня вiдчула, як та страшна напруга, що скувала ii тiло пiсля звiстки про смерть Сашi, починае слабшати та вiдступати. Тут, у бабусиних обiймах, пекучi сльози прорвалися, i вона з полегшенням вiдчула iхню солону вологу на своiх очах. І разом з цим нарештi прийшло розумiння того, що Саша помер, що Сашi бiльше немае. Соня схлипнула, розридалася й приречено прошепотiла:

– Господи, бабуню, вiн помер! Помер!

3

Важкi, пофарбованi темно-червоним дверi iз суцiльного дерева дуба повiльно розчинилися, i на Тихона поглянули холоднi, свiтло-сiрi очi дворецького Льохвицьких, i скiльки в тiм поглядi було зверхностi та пихи, що Тихон ледь стримав себе, аби не кинутися на цього дiда, заспокоiвши себе лише тим, що як тiльки зробиться господарем у цьому домi, то першим вижене звiдси ось цього.

А поки, пересиливши себе, вiн вiдповiвся не менш зверхнiм та пихатим поглядом i, зберiгаючи почуття власноi гiдностi, наполегливо промовив:

– Софiя Давидiвна чекае на мене.

Старий iндик покривився, мов кислицями обжерся.

– Так. Прошу за мною.

Обернувшись до Тихона прямою, мов жердина, спиною в темно-буряковому пiджаку, дворецький велично попростував углиб будинку, зоставивши Тихону сумнiвне задоволення плентатися слiдкома, та ще зробив це в якiйсь такiй принизливiй, потайно зневажливiй формi… Та нiчого, ще настане, зiйде пiд сонцем той день, коли Тихон увiйде в цей дiм господарем, i тодi оця стара мавпа буде лащитися бiля його нiг, зодягнених у дорогi шкiрянi чоботи. А що такий день настане, то в тiм вiн не сумнiвався.

Цей дiм… дiм Льохвицьких…

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить