Вечорницi на хуторi пiд Диканькою
Микола Васильович Гоголь

Микола Васильович Гоголь

Вечорницi на хуторi пiд Диканькою

(Переклад Лесi Украiнки)

Передмова Панька Рудого

«Се що за дивовижа? «Вечорницi на хуторi пiд Диканькою»! Що се за вечорницi? І шпурнув у свiт якийсь пасiчник! Слава тобi господи! Ще мало оскубли гусей на пiр’я та перевели ганчiр’я на папiр! Ще мало народу, всякого званiя i всякоi мастi, покаляло пальцi у тому чорнилi! Призвела ж лиха година ще й пасiчника попертись услiд за iншими! Далебi, друкованого паперу розвелось уже стiльки, що хутко не придумаеш, що б таке й загортати в нього!

Чуло, вiщувало мое серце всi сii речi ще за мiсяць!… Себто, я ж кажу, що нашому брату, хуторянину, та виткнути нiс iз свого закутка у великий свiт — батьку мiй! — се все одно, як, трапляеться, часом зайдеш у покоi до великого пана: всi обступлять тебе i почнуть чiплятися! Ще б нiчого, коли б там старша челядь; нi, яке-небудь обшарпане хлоп’я, глянути на нього — дрантя, що отам шпортаеться на задньому дворi, i те причепиться, — i почнуть з усiх бокiв тупати на тебе: «Куди? Куди? Чого? Геть собi, мужик, геть!…» Я вам скажу!… Та що й казати!… Менi легше двiчi на рiк поiхати у Миргород, — де мене от уже п’ять лiт як не бачив нi пiдсудок з земського суду, нi шановний панотець, — анiж поткнутись у той великий свiт; а поткнувся — плач не плач — давай одповiдь!

У нас, ласкавi читцi, не у гнiв вам будь сказано (ви, може, розгнiваетесь, що пасiчник говорить до вас так просто, мовби якому своему сватовi або кумовi!), у нас, на хуторах, ведеться здавна: як тiльки скiнчиться робота на полi, мужик залiзе на пiч спочивати на цiлу зиму, i ваш брат заховае своiх пчiл у темний земник; отож, коли нi журавлiв у небi, нi грушок на деревi не побачите бiльш, — тодi, тiльки вечiр, вже певнiсiнько де-небудь в кiнцi улицi маячить огник; регiт, спiви чутно здалека, грае сопiлка, а часом i скрипка; гомiн, гамiр… Се в нас вечорницi. Вони, маете собi, скидаються на вашi бали; тiльки не можна сказати, щоб зовсiм… На бали коли ви йдете, то тiльки для того, щоб подригати ногами та напозiхатись в кулак; а у нас — збереться у одну хату гурт дiвчат зовсiм не для бенкету, а з веретенами та з гребiнками. І спершу здаеться, мовби й дiло роблять: гудуть веретена, ллються пiснi, i кожна не одведе й очей набiк; тiльки ж, як налетять парубки з музикою — здiйметься галас, заведеться пустовання, пiдуть танцi i почнуться такi штуки, що й розказати не можна.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить