Зачароване мiсце
Микола Васильович Гоголь

Mикола Васильович Гоголь

ЗАЧАРОВАНЕ МІСЦЕ

Зачароване мiсце

Билиця, розповiдана дяком ***ськоi церкви

Переклад Лесi Украiнки

Їй же богу, надокучило вже розказувать! Та що ви думаете? справдi обридло: розказуй та й розказуй — i одчепитись не можна! Ну, добре, я розкажу, тiльки вже, iй-богу, в остатнiй раз!

Егеж, от ви балакали про те, що чоловiк може перемогти тую, не тут згадуючи, нечисту силу. Воно, звичайно, так, себто, коли помiркувати добре, бувають на свiтi всякi пригоди… одначе, не кажiть сього: схоче заморочить диявольська сила, то заморочить, iй-богу, заморочить! От послухайте. Нас всiх у батька було четверо; я тодi був ще зовсiм дурень — звiсно, було всього рокiв з одинадцять; от неначе зараз пам’ятаю, що якось полiз рачки та став брехати по-собачому, а батько посварились на мене, покивали головою та й кажуть: «Ой, Хомо, Хомо! тебе вже от женити пора, а ти дурiеш, як те молоде лоша!»

Дiд був ще тодi живий i, нехай йому легенько згадаеться на тiм свiтi, на ноги був доволi мiцний. Було задумае… е, та що ж так розказувать?! Один цiлу годину вигрiбав жар на люльку, другий побiг чогось за комору. Що ж справдi! — сказать би хто неволив, а то ж самi намоглись. Коли слухать, то слухать!

Батько ще з ранньоi весни повезли тютюн у Крим продавати — не пам’ятаю тiльки, двi чи три хури навантажили; тютюн був тодi в цiнi. З собою взяли брата мого, так рокiв три йому було, — бачите, щоб привчивсь заранi чумакувати. Ми й зостались ото: дiд, мати, я, брат та ще брат. Дiд засiяв баштан, саме при шляху, та й жити перебравсь у курiнь; взяв вiн i нас до себе — ганяти горобцiв та сорок на баштанi. Для нас се було, не можна сказать, щоб погано: було за цiлiсiнький день стiльки наiшся тих огiркiв, динь, рiпи, цибулi, гороху, що в животi, iй-богу, неначе пiвнi кукурiкають! Ну, воно ж зате i користь велика: проiжджачi товчуться шляхом, кожному заманеться поласувати кавуном чи динею; а з близьких хуторiв було нанесуть на обмiн курей, яець, iндикiв… Добре було життя!

Отже ж, дiдовi бiльш усього було втiшно те, що чумакiв було проiде щодня возiв з п’ятдесят. Народ, знаете, бувалий, почне розказувати — то тiльки слухай; а дiдовi се все одно, що голодному галушки. Інший раз було зустрiнеться з давнiми знакомими (дiда вже всяк знав), — то вже самi здоровi знаете, що бувае, коли зберуться старi: та-ра-ра, та-ра-ра, отодi та отодi, таке-то та таке було… Ну, i почнуть — згадають бог зна колишне!

Раз якось — ну от, справдi, неначе тепер дiялось, — сонце вже повернуло на захiд, дiд ходив по баштану та скидав лист з кавунiв (бачте, понакриванi були, щоб не попеклись на сонцi).

Коли я глянув та й кажу братовi: «Дивись, Остапе, он чумаки iдуть!»

«Де чумаки?» — мовив дiд, зводячись; вiн саме значив велику диню, щоб часом хлопцi не з’iли.

Шляхом iхало возiв шiсть. Попереду йшов пристаркуватий чумак, уже з сивими вусами. Не дiйшовши ступнiв, як би вам сказать, може, з десяток, вiн спинивсь та до дiда:

«Здоров, Максиме! от дав бог побачитись!» Дiд прижмурився, пiзнав. «А, здоров! здоров! звiдки бог несе? І Болячка тут? Здоров, здоров, брате! Що за дiдько! та тут усi: i Печериця! i Ковелик! i Стецько! Здоров!» — «А, га, га!., го, го!…» i почали цiлуватись!

Волiв розпрягли та пустили на попас: вози зоставили при дорозi, а самi сiли очертом у гурт та запалили люльки. Але де вже тут до люльки! — за приповiстками та за теревенями навряд чи й по однiй досталось. Пiсля полудня дiд почав приймати гостей динями. От, кожний, узявши по динi, обчистив ii гарненько ножиком (народ, бачте, все такий, що був у бувальцях, знав уже, як що iсться у свiтi, — хоч би й зараз за панський стiл здатнi сiсти); еге, — так обчистивши гарненько, проткне кожен у динi пальцем дiрочку, вип’е той кисiль, та далi рiже шматочками i iсть.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить