Людина i зброя
Олесь Гончар

«Людина i зброя» Олеся Гончара – антивоенний роман, в якому автор з надзвичайним психологiзмом зображуе жахiття вiйни, протиставляючи iм гуманiстичнi iдеали: людянiсть, миролюбство i добро***. Свiтову славу письменнику принесли романи «Собор», «Прапороносцi», «Тронка», «Берег любовi», «Людина i зброя», повiстi «Бригантина», «Далекi вогнища», новели «Модри Камiнь», «За мить щастя». Олесь Гончар – видатний украiнський письменник, автор соцiально-психологiчних та фiлософських романiв, повiстей та новел.

Олесь Гончар

ЛЮДИНА І ЗБРОЯ

Глава 1

Ще безтривожно ходять по мiсту тi, якi вмиратимуть на рубежах, iтимуть в оточеннях, горiтимуть у кремацiйних печах концтаборiв, штурмуватимуть Будапешт i Берлiн; ще стоiть на узвишшi посеред мiста сiрий масивний БЧА – Будинок Червоноi Армii, де згодом на мiсцi, розчищеному вiд руiн, буде запалено вiчний вогонь на могилi Невiдомого солдата.

Ще все як було.

Ще – розбрiвшись з самого рання по парках, по бiблiотеках, позабиравшись у спорожнiлi аудиторii на факультетах – сидять над конспектами студенти, готуються до останнiх екзаменiв.

Двое iх сидить, забарикадувавшись в порожнiй аудиторii iстфаку.

Вранцi, коли прийшли сюди, Таня сама взялася закладати дверi стiльцем. Богдан стояв i, всмiхаючись, дивився, як вона це робить. Енергii й завзяття було в неi бiльше, нiж сили в руках. Все ж завдяки своiй оцiй затятостi вона впоралася з важким стiльцем, забарикадувалась, замкнулася, як хотiла: мiцно, нiби вiд усього свiту. Поривчаста, з розтрiпаним волоссям обернулася до Богдана:

– Тепер тебе в мене нiхто не вiдбере!

Вони глянули на закладенi дверi й розсмiялись: справдi, однi вони тут iз своiм коханням!

Вчора вони тiльки помирилися пiсля тяжкоi тривалоi сварки. Це була одна з тих сварок, що виникають мiж закоханими з дрiбниць, майже з нiчого, але важать для них бiльше, нiж найсерйознiшi свiтовi проблеми. Тепер обое бачать, що не варто було сваритись, не хочуть i згадувати тих болiсних безпричинних ревнощiв, що вiдiбрали у них кiлька щасливих днiв. Зараз, примирившись, вони нiби заново впивалися своiм почуттям, вiднайденим, переболiлим i вiд того ще бiльш спраглим, ще бiльш солодким. Якби це залежало тiльки вiд Танi, вона у вiдзнаку примирення весь день отут цiлувалася б, чiплялася б Богдановi на шию, забувши про конспекти, про екзамени, про все на свiтi. Зiп'явшись навшпиньки, вона потяглася обличчям до Богдана, до милого свого Богданчика: цiлуй!

Вiн легко пiдхопив ii на руки i, на ходу осипаючи гарячими поцiлунками, понiс в найдальший куток, посадив, мов школярку, на стiлець:

– Сиди!

Поклав перед нею ii недбало скрученi, покрапанi парковими дощами конспекти:

– Вчи!

Тепер вона сидить i зубрить хрестовi походи. Не стiльки, правда, зубрить, скiльки розкошуе у своiх мрiях, у свiтлих дiвочих видiннях. Час вiд часу крадькома, з щасливою злодiйкуватiстю позиркуе на нього.

Заглиблений в конспекти, Богдан сидить в iншiм кiнцi аудиторii, перед самою кафедрою. Ось вiн рукою поправив патли своi чорнi, Таня бачить його руку, волохату, в чорнiм волоссi, мiцну руку спортсмена. Нахмурившись, вiн знову пiрнув десь у середнi вiки. В оцiй задумливiй позi, в картатiй приношенiй сорочцi з акуратно засуканими вище лiктiв рукавами Богдан iй особливо подобаеться. Вона находить мужню гiднiсть у всiй його поставi, у високiй, гордовито випрямленiй шиi, в густому непокiрному чубовi, вiдкинутому назад. Навiть отак, коли Богдан сидить, по його рiвнiй високiй шиi видно, який вiн стрункий. Смаглюватий, циганкувато-чорний – дiвчата кажуть, що вiн красень, але для неi вiн бiльше, нiж це, для неi вiн саме щастя.

Кiлька днiв тому, коли стався був мiж ними розрив, думала – не переживе. Життя без нього для неi одразу згасло, злиняло, втратило змiст. Нещасна, змучена ревнощами, прибита горем, бродила, мов сновида, вечорами по мiсту, по кам'яних катакомбах кварталiв, живучи одним сподiванням хоч випадково зустрiти де-небудь його, хоч здалеку глянути, коли повертатиметься увечерi з бiблiотеки до гуртожитку. Найбiльше боялась побачити його в такий час з iншою, з незнайомою якоюсь дiвчиною виняткових достойностей, до котроi вже наперед ревнувала – ревнувала гостро, до потемнiння в вiчу. А вiн усе повертався не з дiвчиною, а з хлопцями, крокував мiж ними похмурий та непiдступний, з конспектами та хлiбиною пiд пахвою.

Причаiвшись десь у затiнку, Таня жадiбно стежила за рiдною постаттю, аж поки хлоп’ячий гурт не зникав у глибинi вечiрньоi вулицi.

В тi ночi своеi самотностi та неприкаяностi заходила вона по слiдах свого кохання на вулицю Вiльноi академii, де зустрiлася з ним вперше, на студентський «острiв Кохання» над Журавлiвською кручею, де вперше вiдчула сухий, жаркий смак його поцiлунку. Ця облюбована багатьма поколiннями студентiв круча над ряснiючою електричними вогнями Журавлiвкою i далекий переклик нiчних поiздiв тiльки посилювали бiль втрати. Повертаючись у гуртожиток, слухаючи пiзнiй гомiн буйноi своеi студентс

коi республiки – Толкачiвки та Гiганта, все сподiвалась, все ждала, що вiн рано чи пiзно таки повернеться до неi, знов дасть iй те, без чого вона не могла жити.

Тепер вiн знову з нею. Цвiте душа! – так могла б назвати те почуття, що мае в собi до нього. Ось вiн тут. Нечутно можна пiдкрастися до нього з-за спини i обiйняти, вщипнути за вухо, скубнути за чуб… Проте нi, цього не можна, зараз вiн весь у роботi, в напрузi – штурмуе середнi вiки. Можна тiльки паперову кульку скрутити й кинути в його бiк, як це вона, пустуючи, робила на лекцiях, i кулька впаде перед ним на столi, i вiн, розгорнувши ii й хмурячи брови, прочитае:«Je vous aimej»[1 - Я вас люблю…(Франц.)].

Штурмуе, штурмуе. Про королiв та пап, про рицарськi походи та звичаi, а того й не знае, що сам iй здаеться найкращим за всiх рицарiв на свiтi. Як любить вона його за той нахмурений лоб, за оту впертiсть, нездоланнiсть, суворiсть до себе. Спартанська вдача! Нелегко даються йому науки, значно важче, нiж iй, але з гордостi, з честолюбства вiн не хоче знати шпаргалок, не хоче покладатись на випадок, хоче прийти на екзамен з твердою певнiстю в собi, в своiй силi, в тому, що нiхто й нiчим його не зiб'е.

Саме життя виробило в ньому цей характер – рiзкий, упертий, готовий до будь – яких труднощiв. Без батька рiс. На нелегкому хлiбi. Щоб дотягти до стипендii, ходив ночами на товарну станцiю розвантажувати вагони. Влiтку пiд час канiкул вiн теж працюе.

Минулого лiта в риболовецькiй артiлi десь у днiпровських плавнях важкi неводи тягав. Вернувся, i Днiпром вiд нього вiйнуло, куренями, димом багать вечiрнiх. Смаглюватiсть оця з нього нiколи не сходить. Навiть i серед зими вертавсь iз своiх запорiзьких канiкул засмаглий, мовби з-пiд тропiчного сонця, i хоч не бачились лише два тижнi, при поглядi на Таню радiсний голод розлуки свiтився в його очах.

З Сiчi Богдан вернувся! – жартували друзi. – З коша!

Увесь факультет знае, що вони – ще з першого курсу – закохана пара, що Таня Криворучко його, Богдана Колосовського, наречена.

Складуть ось останнi екзамени – i вiдкриеться перед ними лiто, вiльне, смагляве. Якби тiльки швидше, якби й зараз оце можна було кинути конспекти, податись удвох за мiсто, у поле за Лiсопарком, де трамвай влiтае просто в жита!

Весна промайнула для них якось непомiтно, тiльки й бачили з оцього вiкна, як сивiли дощi високi по обрiях, тiльки й чули iх, як шелестiли за вiкном по листю дерев, з тихим дзвоном краплисто падали на дахи, на розiгрiте камiння будинкiв. Потiм знов було сонце – i димились асфальти, i парували дерева своею мокрою блискучою зеленню, i з вiкон студентських аудиторiй видно було, як десь одразу ж за Пiвденним вокзалом, за блискучими пiсля дощу дахами будинкiв райдуга воду бере.

Туди – до райдуг, до просторiв замiських – тягнуло студентську душу…

Зате лiто сьогорiчне буде в них незвичайне: вперше проведуть його разом, поiдуть на археологiчнi розкопки. Багато iхнiх студентiв роз’iдуться цього лiта на розкопки хто в Крим, хто до Кам’яноi могили на рiчцi Молочнiй, де нiбито виявлено доiсторичнi малюнки й печерах первiсноi людини, а iм, Танi й Богдановi, старий професор, знавець Ольвii, запропонував Ольвiю, запропонував якраз те, чого iм самим найбiльше бажалось. Стародавня Ольвiя, що по-нашому значить «щаслива», давно iх цiкавить обох, давно iм хочеться дослiджувати, розкопувати ii, занесену пiсками, щоб дiзнатись, чому вона загинула, чому люди покинули ii. Пiвтори тисячi рокiв тому мiсто вирувало життям, до нього вiд сонячних берегiв Еллади прибували кораблi, шумiв ринок велелюдний, на стадiонах вiдбувались спортивнi змагання, i на честь переможцiв мiсто карбувало декрети на мармурових плитах: «Пурфей, син Пурфея, бувши архонтом, перемiг списом i диском…» Архонт – це як голова мiськради, i Таня навiть усмiхнулась, уявивши, як бiжить по стадiону голова мiськради в трусах, виборюючи своему мiсту першiсть.

– «Пурфей, син Пурфея…» – iмiтуючи голос професора, починае урочисто декламувати вона з свого кутка, але Богдан не пiддаеться на ii пустощi, не обертаеться, вона тiльки чуе вiд нього:

– Не заважай!

І навiть це iй подобаеться, коли вiн отак прикрикуе на неi, отой ii легкоатлет факультетський, що теж мiг би перемагати «списом i диском». Не читаеться Танi. Все малюеться iй степове лiто, ольвiиське небо широке, пiд яким вони будуть з Богданом разом, удвох. Казкова Ольвiя, мiсячнi ночi, тихi лимани – все там буде для них, для них…

Несподiваний грюкiт стрясонув дверi.

Богдан пiдвiвся здивовано:

– Хто?

І, ще не почувши вiдповiдi, кинувся до забарикадованих дверей.

Запам’ятайте цю мить! Назавжди запам’ятайте цю останню свою студентську аудиторiю на третьому поверсi iстфаку, де, вдершись крiзь забарикадованi дверi, застало вас страшне, приголомшливе слово:

– Вiйна!

Глава 2

Новий Хасан?

Халхин-Гол?

Нi, це, видно, було щось страшнiше.

У дверях аудиторii стоiть незграбний, широкоплечий Степура, iхнiй друг i однокурсник. Нiколи Таня не бачила його таким. Губи блiдi

надривно дихае, щось хоче сказати й не може – наче вдавився.

Богдана це лютить.

– Говори ж!

Степура важко видавлюе з себе товстими, нiби обвареними губами:

– Бомбили вночi Киiв… Севастополь… i ще якiсь мiста…

– Ти звiдки знаеш?

Все мiсто вже знае, тiльки ви оце тут як на островi. Я теж сидiв читав, потiм вийшов за цигарками, а там уже все мiсто бурунить. Гучномовцi розриваються, людей тисячi на майданах… Так-то, брат Таню, – Степура з гiркотою глянув на дiвчину. – Бомби летять… ось яка iсторiя. А ми все спiвали «если завтра война». Це завтра вже стало сьогоднi.

Дiставши з пачки цигарку, вiн хоче прикурити, але сiрники ламаються один за одним. Нарештi, вичеркавши, вiн пiдносить запалений сiрник до цигарки, i Таня помiчае, як груба рука його ледь помiтно тремтить, i сам вiн при всiй своiй вайлуватiй кремезностi здаеться iй якимсь дивно беззахисним в цю мить.

– Як бандитюги, напали, – каже вiн. – Без попередження, вiроломно, безчесно…

Богдан, нахмурившись, стоiть бiля столу над розкритим конспектом, наче пригадуе щось. Потiм рiшуче закривае конспект, складае зошит до зошита акуратною купкою. Таня мимоволi фiксуе кожен його рух. На скiльки часу складае вiн отi своi конспекти? Коли iх знову вiдкрие?

Таня пiдiйшла до нього, взяла його за руку зазирнула у вiчi. Там якась темна рiшучiсть, вiдчуженiсть.

– Пiдемо?

Забравши конспекти, вони мовчки виходять.

Таня все не вiдпускае його руки. Як вчепилась в аудиторii своiм рученям за нього, так уже й не вiдпускае, тримаеться iнстинктивно, мовби передчуваючи недалеке й неминуче розставання…

В коридорах шум, гамiр. Студенти рiзних курсiв, юрмлячись то тут, то там, збуджено говорять, сперечаються.

– Цього треба було ждати!

– Але ж договiр про ненапад на десять рокiв?

– Фашизм е фашизм.

Дверi аудиторiй повiдчинянi навстiж, – тепер усiм уже не до наук. Мерщiй на вулицю. Серце жадало почути, що це всього-на-всього якесь жахливе непорозумiння, ще, може, прийде iнше повiдомлення, звiстка про те, що конфлiкт залагоджено i все знов буде, як було.

На першому поверсi, проходячи повз кiмнату вiйськовоi кафедри, загледiли в нiй крiзь вiдхиленi дверi Духновича. Худий, сутулуватий, вiн стояв посеред кiмнати над рельефною картою пересiчноi мiсцевостi, i з його вигляду видно було, що вiн ще нiчого не знае i думае, певне, не про муляжний оцей рельеф, не про вiйну, що вже вдивляеться в тишу аудиторiй, а про щось iнше, далеке.

– Мироне, чув?

– Що саме?

– Вiйна.

Лице його перекосилось недовiрливою посмiшкою.

– Не жартуйте, бо я лякливий.

Але коли вони зайшли до аудиторii, надто незвичайний вигляд був у них, щоб можна було думати, що вони жартують.

– На жаль, серйозно.

– Складайся, брат…

Вiйськова кафедра. Це та кiмната, де iх стiльки муштровано керiвником кафедри, прискiпливим та педантичним майором, де так набридли iм отi вiйськовi плакати на стiнах, i протигаз в розрiзi, i учбовий кулемет, що темнiе в кутку, з просвердленою дiрочкою збоку в стволi… Зупинившись над великим столом з бутафорним полем, вони нiби iншими очима розглядають муляжну пересiчену мiсцевiсть з мiнiатюрними горбами та рiчками. Гiпс, пофарбована тирса, що зображае траву… Як убого! Неприродна жовтизна хлiбiв, i отруйно-зелена просторина лукiв, i рiчка, й лiсок – все було мертве, неправдиве, засушене, це мовби сама вiйна поставала з муляжiв своею мертвiстю, безжиттевiстю. Муляжний ландшафт лежав перед ними на пiвкiмнати, а iм поставав живий, немуляжний степ з достигаючими хлiбами, i вiтер польовий, i небо, повне жайворонкiв, i райдуги, що над полями свiтяться соковито! Бомби впали сьогоднi на хлiба. Танки вже десь iх толочать, снаряди довбуть. З усього живого прекрасного свiту чи не отакий лиш перепалено-мертвий, як тут, ландшафт полишить вiйна?

Край столу на муляжних пагорбах розплатався Духновичiв портфель. Вiн туго напханий книжками, серед яких, безумовно, можна знайти i Гегеля, й Спiнозу, а зверху на портфелi лежать заяложенi вiйськовi статути, що iх Духнович так досi й не спромiгся опанувати i оце, видно, знову зубрив, готуючись вдруге здавати залiк. Дивно було, що Духнович, цей факультетський вiльнодум i фiлософ, який залюбки студiював навiть позапрограмнi науки, так до ладу й не мiг збагнути мудрiсть статуту караульноi служби, так досi й не навчився як слiд нi козиряти, нi ходити з компасом по азимуту: на заняттях у Лiсопарку вiн щоразу збивався з заданого напрямку, викликаючи смiх товаришiв i невдоволення викладача.

– Ну як, друже? – кивнувши на статути, звернувся Богдан до Духновича. – Подужав?

Духнович скривився, що мало означати усмiшку.

– Цi статути наганяють на мене якийсь, ну, просто мiстичний жах. Вони написанi нiби санскритом: скiльки не розшифровую – нiяк не доберусь глузду.

– Це вже вчорашне, – сумовито зауважив Степура. – Тепер, мабуть, не такi залiки доведеться складати.

Вони разом вийшли на вулицю. Все було, як i ранiш: дерева спокiйно зеленiють, i день тихий – нi сонячний, нi хмарний, в теплiй поволоцi

iмлистiй, тiльки тривога мовби розлита в повiтрi, вона вже пройняла мiсто i душi людей.

Сумська клекоче. На перехрестi бiля репродуктора – натовп. Тут ще надiються: може, пригасне? Може, це який-небудь лише мiсцевий прикордонний конфлiкт? Люди ждуть новин, гнiтить невiдомiсть, а радiо тим часом гримить музикою, передае бойовi маршi.

Найлюднiше в парку бiля пам'ятника Тарасовi. Гомiн, тривожно збудженi голоси, всi ждуть чогось, не розходяться… Нахмурений бронзовий Кобзар, схилившись над людьми, мовчки думае свою думу.

В натовпi Степура загледiв Мар'яну й Лагутiна. Вони стояли обнявшись, чого ранiше не дозволили б собi на людях, вiн блiдий, зосереджений i нiби байдужий до неi, а вона тулиться до нього плечем, наче говорить: ти мiй, мiй, це все тебе не стосуеться, нiкому тебе не вiддам.

Степура не може втямки собi взяти, як вiн, оцей Лагутiн, оцей тонковидий бiлявий його суперник, може бути зараз байдужий до неi, не чути, як лине вона до нього вся. Якби до Степури вона отак линула, любов його давня, безнадiйна! Скiльки мрiяв про неi ночами, скiльки вiршiв для неi писав, а вона була й лишаеться з усiма ласками, жагою, рум'янцями калиновими – для iншого, який уже звик i нiби й не дорожить цим!

Вгорi мiж деревами блищить на сонцi лита з бронзи, могутня постать поета, а нижче, круг п'едесталу, – бронзова покритка з дитиною на руках, i повстанець з косою, i той, що кайдани рве, i той, що лежить поранений бiля надломленого знамена, i всi ви, що зараз дивитесь на них, чи не ваша це судьба, вчорашня й завтрашня, темнiе суворою бронзою, зведена мiж дерев?

Задивившись на пам’ятник, Степура незчувся, як загубив у натовпi Мар’яну та Лагутiна, i, озирнувшись, побачив поблизу якусь незнайому жiнку з дитиною на руках; обличчя жiнки заплакане, а в очах, широко вiдкритих, – волання пiдтримки, допитливiсть: невже це правда? Невже цього вже не вiдвернути? Вона дивилась на Степуру так, мовби вiн мiг ще спростувати цю страшну, невблаганну звiстку, яка, видно, руйнувала все ii родинне щастя…

– Ти йдеш? – почув Степура за собою Богданiв голос. – Бо ми з Танею йдемо.

Вибравшись з натовпу, вони рушили вгору по Сумськiй, в напрямi до свого студентського мiстечка. Духнович теж поплентався з ними, хоч мешкае вiн у мiстi, з батьками. Мовчки перейшли на Басейну, завернули в знайомий магазин, де ранiше брали хлiб, але зараз магазин зустрiв iх порожнечею: полицi голi, аж гудуть. Розмели. Бiля iншого магазину галас, тиснява, люди за чимось товпляться, виявляеться, розхапують все, що е, – мило, сiрники, сiль…

– Показились вони, чи що? – знизав плечима Духнович.

– Для чого вам, громадянко, стiльки солi? – зачепив вiн жiнку, що з пакунками в обох руках саме бiгла назустрiч.

Ця з вигляду досить iнтелiгентна городянка враз перетворилась у справжнiсiньку бабу-ягу.

– Що ти в цьому розумiеш, чистоплюю? – крикнула, люто ошкiрившись на Духновича. – Може, ця сiль, цей брусочок мила дiтей моiх вiд голодноi смертi врятують!

І промчала, креснувши по студентах таким поглядом, що вiд нього Танi стало аж не по собi, бо i в словах цiеi жiнки, i в цих ii з бою вихоплених пакунках вже вчувалася страшна якась далека правда – подих голодних харкiвських зим, вчувалось ще тiльки серцем угадане горе тих багатостраждальних матерiв, знедолених солдаток, що, впряженi в санчата, крiзь хуги-завiрюхи везтимуть мiняти отi мило й сiрники по окупованiй землi i замерзатимуть з дiтьми, заметенi снiгом при шляхах. Цього ще не було, можливостi чогось такого Таня ще i в думках не припускала, i все ж слова незнайомоi жiнки, яка, видно, немало в своему життi зазнала, глибоко вразили дiвчину, лягли на душу важким передчуттям.

На розi бiля магазину господарчих товарiв – знов натовп, шарварок, буча. Зсередини примiщення, грубо розштовхуючи людей, силою пробивався, мало не по жiночих головах iшов якийсь гевал, розчервонiлий, пiт з нього градом, а сам увесь обвiшаний шкребками, каструлями, вiрьовками рiзноi товщини, навiть круг шиi в нього хомутом обкинуте кiльце каната.

Богдан дивився на його вiрьовки з презирством, з обуренням.

– Вiшатись зiбрався?

Гевал, що був, видно, з порiддя звиклих до рiзних сутичок спекулянтiв, глипнув на студента зневажливо:

– Швидше сам когось повiшу!

І, перевiвши дух, вiн став ще енергiйнiше розпихати жiнок лiктями, а якусь стареньку зачепив своiми шкребками за хустку i, не озираючись таки стягував iй хустку з голови.

– Куди ти тягнеш? Пусти! Вiдпусти Хустку порвеш! – волала жiнка, а вiн, не звертаючи уваги на ii крик, робив свое, продирався далi.

– Ану стiй! Стiй! – перепинив його Богдан i, шарпнувшись вперед, мiцно вхопив гевала рукою за його снастi. – Чи не мiг би ти бути чемнiшим, нахабо?

– Вiд нахаби чую!

Зцiпивши зуби, Богдан потяг його до себе i, витягши на просторе, стрясонув за груди, наблизивсь до нього обличчям впритул.

– Ти вже воюеш? З жiнками?

– Вiдчепись…

Богдан з огидою вiдкинув його i так пiддав ногою ззаду, що вiн з усiма своiми шкребками та мотуззям вiдлетiв на бр

к сторчака.

– Оце стрибок! – пiддав жару Духнович. – Можна смiливо зарахувати за норму ГПО!

Гевал оглянувся, поправив на собi амунiцiю. Богдан ждав, що вiн вернеться, полiзе в бiйку, але той тiльки погрозив:

– Я тебе запам'ятаю, циганська мордоj

І, побрязкуючи каструлями, побрiв на протилежний бiк вулицi.

– Спасибi, хоч студент заступився, – з вдячнiстю глянули на Богдана жiнки. – Бо де ще та вiйна, а тут уже своi по головах ходять…

Таня знову взяла Богдана пiд руку, i вони разом з Степурою та Духновичем пiшли далi. Ішли i вже нiби не впiзнавали знайомих кварталiв, вулиць, будинкiв. У вiкнах квартир уже чиiсь руки зсередини обклеюють шибки смужками паперу навхрест, всюди вони бiлiють як цифри «XX» – двадцятий вiк… А в подвiр'ях мешканцi будинкiв беруться рити щiлини, схованки вiд бомб – такий наказ штабу ППХО.

Бiля студентського гуртожитку Гiганта побачили маленького червоноармiйця; з квачем у руцi, вiн саме наклеював на стiнi будинку свiжовiддруковане, набране чорним великим шрифтом оголошення.

Пiдiйшли, стали читати. Наказ про мобiлiзацiю. Слово до людей, яких вiйна першими кличе пiд кулi. Роки, роки, роки…

– Всi брати моi пiдпадають, – глухо промовив Степура.

– І родичi теж.

– А мiй батько уже давно там, – сказав Духнович, батько якого був вiйськовий лiкар. – Певне, тепер i матiр закличуть, вона буде потрiбна. Один оце я тiльки – нi в тин нi в ворота…

– Гадаеш, нас чаша ця обмине? – сказав Богдан, i Танi почулася злiсть в його голосi. – Чи ми вибракуванi?

Духнович розгублено заклiпав очима:

– А вiдстрочки? – його худе, ластувате, з рудими бровами обличчя виказувало тривогу i подив. – У нас же вiдстрочки до закiнчення унiверситету!

– Якi тепер вiдстрочки, – нахмурився Богдан i глянув на Таню: – Де ж нам пообiдати?

– На фабрику-кухню, – запропонував Степура. Обiдати вони пiшли втрьох, без Духновича, який ледь кивнувши iм на прощання, понуро почвалав до трамвайноi зупинки, бiльше звичайного зсутулений, перекосоплечений пiд вагою портфеля.

Глава 3

В темряву занурилось мiсто.

Здаеться, нiколи не було так темно, як в оцi першi затемненi ночi. Ослiпло темне громаддя будинкiв, таемничiстю наповнились парки, сквери. Чорне небо нависло над мiстом, дивуючи своею незвичною зорянiстю городян, з яких мало хто спить у цю нiч.

На дахах будинкiв – пости. Пости й на землi. На кожну смужку свiтла в вiкнi – свисток мiлiцейський.

З глибини вулиць трамваi повзуть iз синiми фарами в лобi. І люди пiдсиненi пробiгають. Моторошним стае обличчя людини, що потрапляе в смугу цього мертвотно-синього, при землi повзучого свiтла. Майне перехожий; прогуркоче трамвай; з диким вереском промчить кудись колона криваво-червоних пожежних машин.

Не листоношi – розсильнi вiйськкоматiв з жмутками повiсток в руках шугають цiеi пiзньоi години вiд будинку до будинку, вiд пiд'iзду до пiд'iзду. В найглухiших завулках лунають чiткi iхнi кроки, чути, як один, зупинившись перед будинком, голосно питае двiрника:

– Який номер?

А через вулицю iнший розсильний допитуеться так само вимогливо, нетерпляче:

– Номер, номер який?

В усiх районах мiста в тисячi квартир стукае вiйна, вручае повiстки.

Тiльки до студентських гуртожиткiв розсильнi не завертають. Студенти поки що можуть спати спокiйно – у них броня до закiнчення унiверситету. Одначе й студентам тепер не спиться.

В комендантськiй iсторикiв бiля телефону позмiнне чергують озброенi комсомольцi, при входi до гуртожитку маячить вартовий з протигазом, з гвинтiвкою. Не учбова дрiбнокалiберка – справжня бойова гвинтiвка в цю нiч у студента на плечi. Комендантська вiдтепер iменуеться штабом – вiкна в нiй щiльно замаскованi студентськими ковдрами. Старшим тут Спартак Павлущенко, член факультетського комсомольського бюро, вiдповiдальний за тсоавiахiмiвську роботу. Пiд час фiнськоi вiн потрапив був у лижний батальйон, i хоч до фронту так iх тодi й не довезли, проте на факультет вiн повернувся мовби фронтовиком, i вiдтодi його бачили по всiх президiях, де вiн сидiв з виглядом втомленого боями ветерана. Вiдтодi ж на правах людини майже вiйськовоi Спартак носить оцю гiмнастьорку i портупею та пояс з мiдною командирською пряжкою, що поблискуе на ньому й зараз. Щоправда, для повноти враження йому трохи не вистачае росту, – ростом вiн чи не найменший на факультетi, зате солiдностi хоч одбавляй, вона в нього в усьому: в ходi, в поворотi голови, в мерзлякувато пiднятих плечах, в лiктях, вiдстовбурчених на якийсь особливий начальницький манiр.

Коли в комендантськiй задзеленчить телефон, Спартак прожогом кидаеться до нього:

– Історики! Штаб МППО слухае!

І, припавши вухом до трубки, слухае з таким виглядом, нiби з ним зараз розмовляе щонайменше нарком. Повне рожевощоке обличчя Спартакове в цю мить зосереджене, сiрi застиглi очi сповненi рiшучостi й готовностi виконати наказ.

Час вiд часу вiн виходить з комендантськоi i, лунко клацаючи пiдборами чобiт по вестибюлю, йде перевiрити пост, виставлений бiля входу до корпусу. На п

сту зараз – Слава Лагутiн, надiйний комсомолець, якому Спартак не мае пiдстав не довiряти, але його дратуе, що бiля Лагутiна весь час крутиться Мар'яна Кравець, ця чорнява iхня красуня, що не могла нiчого кращого придумати, як прибiгти з дiвочого гуртожитку в такий час i в таке мiсце на побачення…

– Я тобi вже казав, – дражливим тоном звертаеться до дiвчини Спартак. – Пост – не мiсце для побачень.

– Іду вже, йду, – каже Мар'яна, вiдступаючи крок назад i вдаючи, що цiеi ж митi збираеться йти.

– Це я вже чув, а пiду – ти знов тут.

– Ну що тобi станеться, коли я трохи тут постою?

– Не менi. Але iснуе порядок. І взагалi – що за розмови? Сказав, iди – так iди, якщо не хочеш неприемностей собi i йому.

Спартак при цьому кивнув на Лагутiна, до якого вже знов тулилась Мар'яна.

– Чого ти iй нiчого не скажеш? – прискiпався й до Лагутiна Спартак. – Ти ж знаеш порядок?

– Справдi, iди вже, Мар'яно, – сказав Лагутiн до дiвчини i знехотя вiдсторонив ii. – До завтра.

Перед тим як пiти, Мар'яна ще раз наблизилась до Славика, майнула обличчям бiля його обличчя – чи поцiлувала, чи щось шепнула йому, а вiдходячи, так спогорда вiйнула перед Павлущенком заплетеною косою, що нею аж цьвохнуло його по плечу.

Деякий час вiн мовчки дивився Мар'янi вслiд. Пересвiдчившись, що дiвчина зникла в темрявi, обернувся до Лагутiна.

– Ти ж дивись тут. Прислухайся. Приглядайся.

– Весь – увага, – в голосi Лагутiна забринiли смiшливi нотки.

Спартак наблизився до нього впритул, знизив голос до шепоту:

– Є такi данi, що диверсантiв нам закидають. Навiть в мiлiцейську форму переодягнених. Ясно?

– Ясно, – Лагутiн перестав посмiхатись.

– Особливо туди он дивись, – Спартак насторожливо кивнув у бiк цвинтаря, так нiби звiдти, з його темноi гущавини, вже й справдi виповзали, пiдкрадалися до гуртожитку диверсанти.

Зоставшись один, Славик не мiг уже очей вiдвести вiд тiеi темряви, вiд хащiв цвинтарноi зеленi за парканом, де вони ще вчора з Мар'яною загоряли, разом готуючись до екзаменiв.

Той цвинтар, його густi, задичавленi хащi – улюблене мiсце студентiв. Щовесни та щолiта вони там загоряють, зубрять по кущах конспекти та цiлуються або цiлими компанiями фотографуються пiд крилатими ангелами та бiля могил своiх славетних предкiв. Там поховано багато професорiв та ректорiв унiверситету, серед них байкар Гулак-Артемовський, i академiк Багалiй, i художник Василькiвський, «небесний» Василькiвський, якого так любить Лагутiн… Минулоi весни на кладовищенськiй волi помiж студентами снували всюди ще й лазаретнi халати, бо неподалiк був лазарет, i тут цiлi днi проводили пораненi та обмороженi бiйцi, одужуючи пiсля фiнського фронту. З багатьма iз них студенти подружилися, один iз командирiв спробував був навiть вiдбити в Лагутiна його Мар'яну, але, незважаючи на це, вони з ним розсталися друзями.

І ось тепер в бiк цього кладовища, що було таким зручним мiсцем студентських побачень, уже ти мусиш дивитися з зiркiстю вартового, уже мусиш прислухатися до найменшого шелесту в його бузкових хащах, а коли звiдти з'явиться раптом, гупнувши через паркан, чиясь пiдозрiла постань, зупини ii суворим окликом:

– Хто йде?

Виявиться, що це йде Дробаха Павло, гультяй i заброда, хлопець з Донбасу, з тих, що не бояться нi чорта, нi декана, – колись з таких виходили волоцюги, дуелянти веселi. За цiею цвинтарною огорожею цiлими ночами пропадав Дробаха, там, серед бузкових заростiв та жаливи, буйно розцвiтала його невибаглива любов. І вiйна, здаеться, нiчого не змiнила. Звично подолавши паркан, пiдiйшов до Лагутiна, веселий, закудланий, попросив закурити.

– Тут не курять, – сказав Лагутiн. – Nо smoking. – І додав: – Мало не бахнув я по тобi.

– Навряд чи поцiлив би. А якби й поцiлив, то навряд чи пробив би: шкура на менi – будь здоров.

– Та знаемо… Все бурлакуеш? На побаченнi був?

– А де ще бiдному студентовi бути? Блукав. Промишляв. Пив радощi свiту, як сказав би поет. А я кажу по-своему: дурень той, хто не вмiе пити життя нахильцi. З повного ковша!

– Ти вважаеш, що для цього саме час?

– А що?

– На цей свiт зазiхають зараз…

– Чорта пухлого!

– Що – чорта пухлого?

– Руки iм поодбиваемо, не тужи!

І вiн пiшов у вестибюль, насвистуючи.

Незабаром з темряви з'явилась перед Лагутiним ще одна постать, висока, струнка, розгониста, – Богдан Колосовський. Мабуть, Таню проводив до ii дiвочого гуртожитку на Толкачiвку. Богдан пiдiйшов до Лагутiна, нiяково посмiхаючись, видно, було йому трохи незручно, що в такий час, коли iншi стоять уже на постах, роблять дiло, вiн iде собi з побачення, обцiлований дiвчиною, вiльний вiд усього. Лагутiн з делiкатностi не став питати, звiдки вiн iде, – що тут питати, коли й так ясно, – i за це Богдан в душi був вдячний йому.

Зупинившись бiля Лагутiна, запитав:

– Тобi, мабуть, пора змiнятись? Хочеш, я стану?

– Треба Спартака спитати.

– Нащо?

– Без цього не можна. Там списки.

– Ну, то ходiм до нього.

В комендантськiй Спартак саме розмовляв з кимось по теле

ону. «Єсть! есть!» – рiшуче примовляв вiн раз за разом, а цiлий гурт хлопцiв – серед них i Дробаха, – розсiвшись на столах та на пiдвiконнi, мовчки дивились на Спартака – хто похмуро, хто з веселою цiкавiстю спостерiгаючи його в новiй i такiй, видно, приемнiй для нього ролi.

Коли Павлущенко кiнчив розмову, Лагутiн напiвжартома доповiв, вказуючи на Богдана:

– Привiв ось «затриманого». Чи можу йому передати пост?

Спартак спiдлоба глднув на Колосовського, потiм на Лагутiна, i кругла голова його в свiтлих хвилястих кучерях нахилилась над якимось списком, що лежав перед ним на столi.

– Дозволь менi змiнити Лагутiна, – пiсля тягучоi паузи звернувся Колосовський до Спартака.

– Лагутiна змiняе Ситник, – холодним тоном сказав Павлущенко i гукнув у куток, де з'юрмились хлопцi: – Ситник, заступай на пост!

Першокурсник Ситник, моторний, iжачком стрижений хлопчина, з надмiрною серйознiстю прийнявши вiд Лагутiна гвинтiвку, шурхнув з нею у дверi – на пост, а Колосовський при мовчаннi присутнiх пiдступив ближче до Спартакових спискiв:

– Коли ж там моя черга?

Спартак, по-начальницькому хмурячись i не знаючи, як це не пасуе до його повних, по-дитячому рожевих щiчок, довго шукае Богдана в списку i нарештi заявляе невдоволено:

– Тебе нема.

– Як нема?

– А так, що нема.

– Хто складав список?

– Вiдомо хто. Бюро. Я.

Колосовський мiцно прикусив губу. Помовчав пiд уважними поглядами товаришiв.

– Чому ж мене до списку не внiс?

Скрипнув стiлець.

Кругла Спартакова голова вже знову схилилась, розсипалась кучерями над паперами.

– А ми не вносимо всiх пiдряд. Тут вiдiбрано кого слiд.

Ця реплiка викликала обурення хлопцiв.

– А його, по-твоему, не слiд?

– Вiдмiнник навчання! Ворошиловський стрiлець! – полетiло звiдусiль. – Чого тобi ще треба?

– Допиши! – зiскочив з пiдвiконня Дробаха. – Скажи, що пропустив випадково! По темнотi своiй! Але Спартак одразу його присадив:

– Ти он краще помаду зiтри на щоцi! Кому вiйна, а кому мать родна.

Тернувши кулаком по щоцi, Дробаха, однак, не вгамовувався:

– Стрiляеш гiрше за нього, а душу вимотуеш… Такому товаришевi – i ти не довiряеш? Не можеш довiрити йому годину вiдстояти на твоему безглуздому посту?

Це, видно, дошкулило Спартака. Вiн пiдвiвся за столом – натоптуватий, туго затягнутий поясом товстунець.

– Бачу, що про тебе теж слiд було подумати, якщо ти називаеш наш пост безглуздим, – надуто блимнув вiн на Дробаху, i в голосi його з'явилися погрозливi нотки. – Вiдомо тобi, що таке пост? Вiдомо, що оголошено военне становище?

Дробаху це, однак, не спантеличило. Вiд пiдступив ближче до столу.

– Ну й що?

– А те, що нам потрiбна зараз потроена пильнiсть!

– До кого?

– До всiх! До тебе! До мене! До всiх! Лагутiн, наблизившись ззаду до Спартака, спокiйно поклав йому руку на плече:

– Ти нам тут промов не виголошуй, товаришу Цiцерон, поясни по сутi: чому в списку нема Колосовського? Хто дав тобi право зневажати, вiдстороняти в такий час його, нашого товариша, чесного, надiйного…

– Ти мене не вчи, – Спартак сердито струснув iз себе Славикову руку. – І ви тут оце не мiтингуйте. Демократiя кiнчилась! Кого включати, кого нi – дозвольте менi знати!

Вiн знову сiв за столом, насупившись ще бiльше, нiж досi.

– І все ж ти нiчого не пояснив, – не вiдступав вiд столу Дробаха.

– А ти питай у нього пояснень! – не дивлячись на Богдана, крикнув Спартак. – Спитай, де його батько.

Богдан вiдчув, як жарка кров вогнем заливае йому обличчя. Батько. Нiчим iншим не можна було болючiше вразити його зараз, як саме нагадуванням про батька. Ти син репресованого, син людини, яку названо ворогом народу, вихоплено, викреслено з цього життя, вiдправлено рубати тайгу. На курсi знають про це декотрi з хлопцiв, навiть затайливо спiвчувають тобi, i все ж зараз ти перед ними справдi нiби в чомусь винуватий. Наче втаiв. Наче приховав. Не було вже слiв для заперечень Спартаковi, не залишалося нiчого iншого, як мовчки вийти з комендантськоi. Обернувся й вийшов, уникаючи поглядiв товаришiв.

Пiдiймаючись в темрявi по сходах, чув, як палае обличчя, як стукае в скронi кров.

Пiднявшись до себе в кiмнату на другий поверх, Богдан, не роздягаючись, упав на постiль, зарився головою в подушку. Недобре, мстиве почуття душило його, палив бiль щойно завданоi образи.

Цей Спартак, цей ультрапильний факультетський дiяч, мабуть, i в гадцi не мае, якоi глибокоi кровоточивоi рани в серцi Богдановiм торкнувся. Знов недовiр'я – недовiр'я, так грубо, так одверто виказане йому. Похваляеться, що сам так вирiшив, а може, що й не сам, може, хто старший йому це пiдказав? Адже ж, пiсля того як Богдан зостався без батька, знайшлися були люди, що вимагали, навiть по-доброму радили Богдановi, щоб вiн зрiкся батька, не псував собi шлях у життi…

В кутку на своему скрипучому лiжку заворушився Степура. Виявляеться, вiн ще не спить. Зiтхнув, обiзвавсь до Богдана:

– Вечерятимеш? Там хлiб, повидло в тумбочцi.

Богдан не обiзвавсь.

– Лежу оце й думаю, –

загомонiв згодом Степура, – що братам уже, мабуть, повiстки вручають, уже слiз та голосiння в кожного повна хата…

Глухуватим басовитим голосом вiн став говорити про те, що Богдан уже чув вiд нього не раз, – про старших братiв своiх Степур, один iз яких тракторист, другий – комбайнер, третiй – конюх, усi з жiнками, з купами дiтей! Ще говорить щось про батька, що теж пiд мобiлiзацiю попадае, i про свою вiдстрочку, яка дае йому пiльги, дае чомусь переваги над братами…

– І за що? За якi заслуги перед народом?

Богдан майже не чуе його. Закусивши зубами подушку, вiн нiяк не погамуе образи, перевертаючись, стискае кулаки вiд болю, що палить i палить його. В цей грiзний, напружений час, коли Батькiвщина в небезпецi, йому не довiрено зброю, його вiдкинуто геть! Тут, бiля гуртожитку, не довiряють, що ж думати про фронт!

Жарко, задушливо в кiмнатi, дарма що вiкно вiдчинене. Схопився з лiжка, розпалений, пiдiйшов до вiкна. Одразу за дорогою темнiе в простiр кладовище, нiби й кiнця йому нема, нiби до самого небосхилу воно й воно. Далеко над районом заводiв змигнув прожектор. Змигнув, упав, погас, i стало ще темнiше. Згадалось небо Запорiжжя в загравах печей металургiйного велетня. Звiдти, з Запорiжжя, був забраний батько – перед арештом вiн працював у мiськвiйськкоматi. Згадалась та нiч. Вся сiм'я не спала, хоч було пiзно, все прислухалась до крокiв на схiдцях – багато сiмей в тi ночi не спало, отак прислухаючись. Коли тi зайшли, батько зустрiв iх, одягнутий по формi, вiн подивився на ордер, який пред'явили йому, i нiчого не сказав. Потiм поцiлував Богдана в голову, поцiлував брата, матiр… Сльози викотились йому з очей, i вiн вiдвернувся в куток, коли стали забирати з стiни зброю, почесну революцiйну зброю, якою його було нагороджено за розгром махновських банд. В шинелi, при шпорах вийшов iз хати. В душi Богдан не визнае за батьком провини, вiн не зрiкся його, коли вiд нього вимагали цього ще в школi, не зречеться вiн його й надалi, хоч яких би це йому коштувало кривд i образ.

Водянистi холоднi очi Спартака побачив перед собою. «Так що ж, по-твоему, якщо мiй батько там, якщо йому судилося постраждати, то менi, його синовi, доля народу, Батькiвщина моя менш дорога?»

Грюкнули дверi. Зайшов Штепа. Не свiтячи свiтла, став шарудiти в тумбочцi – його лiжко бiля дверей.

– Ви ще не спите?

– А що? – озвався Степура.

– Тiльки що ми бачили, як ракету хтось пустив.

– Де це ви бачили?

– Ми з Безуглим на даху чатували, дивимось, а отам – як над Лiсопарком – раптом по небу джик! Хтось же е ото, що сигналiзуе, га?

Богдановi здалося, що Штепинi пiдозри в цю мить стосуються насамперед його, здаеться, вiн жде, що скаже на це Богдан. А може, й взагалi вiн вигадав про ракету – Штепа й на таке здатен. Може, по завданню Павлущенка вивiдуе настрiй? «Чи це вже в мене манiя переслiдування?»

Темно за вiкном, задушливо в кiмнатi. Хоч би Таня була тут. Таня, вона одна знае про нього все, зна, як страждае вiд цих нескiнченних пiдозр та ущемлiнь гордiсть його, гiднiсть його людська, i вона ж, Таня, як нiхто, вмiе полегшувати його тягар, подiляти його бiль в такi найтяжчi хвилини.

Мовби вiдчувши його настрiй, встав iз лiжка Степура, пiдiйшов у самiй майцi, в трусах до вiкна.

– Чого не лягаеш? – торкнувся рукою Богдана.

– Та так…

– Щось трапилось? Щось з Танею знов?

– Та нi…

Богдан не хотiв при Штепi признаватись Степурi у своiх душевних незлагодах та гризотах. Вiн чув, як Штепа шкряботить бiля своеi тумбочки, вечеряе в темрявi хлiбом та ковбасою, що так смачно хрумтить у нього на зубах.

– Завтра нашi хлопцi збираються йти вiдстрочки здавати, – заговорив Степура напiвголосно.

Але Штепа почув його:

– Чого iм тi вiдстрочки муляють? Держава дала значить, знала, нащо давала. А то спiшать поперед батька в пекло.

– Ти можеш не спiшити, – сердито кинув йому Степура.

– І не буду. А ти хiба пiдеш?

Степура вiдповiв пiсля паузи:

– Я пiду.

– А ти, Богдане?

– Я теж.

– Ну, як хочете, – знов хруснула ковбаса. – Що ж до мене, то я собi так мiркую: раз у мене вiдстрочка, я потрiбнiший тут, а не там.

Навечерявшись, Штепа роздягнувся, лiг i швидко захропiв.

Степура та Колосовський ще довго стояли бiля вiкна. В кiлькох словах Богдан розповiв Степурi про те, що тiльки-но сталося в комендантськiй.

– Не журись, – сказав Степура. – Рано чи пiзно все стане на свое мiсце. «Вiйна спише», – чув я сьогоднi на вулицi. А я думаю, що нiчого вона не спише. Навпаки, залiзом та кров'ю напише правду про кожного з нас.

Спокiйнi роздуми його нiби трохи остудили Богдана. Але навiть коли й полягали, то ще довго не могли заснути, розбентеженi, розбунтованi пережитим за день.

Короткi лiтнi ночi, а ця була незвично довгою, здавалось – нiколи не кiнчиться.

Глава 4

Сонце? Так, воно ще було.

Пiднялося i освiтило Журавлiвку, заводи, i майдан Дзержинського, i грандiозну залiзобетонну споруду Держпрому – цей перший украiнський хмарочос.

Бiля Держпрому вже зрання людно. Можна поду

ати, що тут збiрний пункт якогось райвiськкомату. Але тут не вiйськкомат. Тут Дзержинський райком партii. В кабiнетах райкому безперервно засiдають комiсii, разом з представниками вiйськкоматiв розглядають заяви добровольцiв.

Сьогоднi райком атакують студенти. Зранку було повiдомлено, що в цей день райком проходитимуть лише гуманiтарнi факультети, але й тi, чиi справи розглядатимуть завтра, теж не розходяться, вирують натовпами на майданi, юрмляться бiля пiд'iздiв, у коридорах. Ждуть. Для чогось же вони кидали дерев'янi гранати, для чогось ходили в унiверситетi з дрiбнокалiберками на стрiльбище!

Винищувальнi батальйони, про якi досi нiхто не чув, диверсiйнi групи, що будуть закинутi до ворога в тил, маршовi роти, що незабаром покинуть це мiсто, – всi вони починають свое життя тут.

Вiд цигаркового диму не продихнути в тiсному коридорi, де збились iсторики, фiлологи, географи. Кожен почувае себе так, як перед складанням важкого, найтруднiшого екзамену. І, як пiд час екзамену, нерви студентськi напруженi до краю, вся увага на дверi, за якими засiдае комiсiя, всi погляди на того, хто виходить звiдти. Коли вийде, обтовплять його, зазирають у вiчi i по блиску очей розгадують, що все гаразд, i жартiвливим хором вiтають:

– Годен!

І вже тi, що пройшли комiсiю, приймають його до себе, бо вже вiн iхнiй, вiн брат, друг по життю, а може й по смертi.. А бувае, що вийде i очi невловимi. До нього:

– Ну як?

А вiн пробуе щось пояснювати. Що й тут, у тилу комусь треба. І хвороби. І те, се. Вiн шукае в них спiвчуття, але йому нiхто не спiвчувае. Вiд нього вiдсахнуться мовчки. І вiн пiде, i його вже для них нема.

– Слiдуючий!

Той, хто готуеться зайти, тримае напоготовi комсомольський квиток i в ньому – свою вiдстрочку, свою студентську броню. Звичайнiсiнька довiдка, звичайнiсiнький собi аркушик паперу, а якоi вiн набув сили сьогоднi, як багато вiн важить у долi кожного з них, хто прийшов сюди! Збережеш цей папiрець при собi – i зостанешся поза вогнем, продовжуватимеш навчання, а покладеш його отут на столi у райкомi – i вже ти не студент, а маршовик, пiхотинець або сапер, i вже дорога тобi туди, де чорним ураганом бушуе вiйна, де становище гiрше Хасану i Халхин-Голу, де такi, як ти, зараз пiдривають себе на останнiх гранатах в прикордонних бетонованих бункерах.

Першими комiсiю пройшли парторг факультету Дядченко, профорг Безуглий, члени комсомольського бюро, в тiм числi й Спартак Павлущенко, що якимось чином уже здобув собi тут право розпорядника, право позачергово входити й виходити з кабiнету. Щоразу вiн з'являвся перед товаришами все з бiльш заклопотаними виглядом, серйозний, мовби аж пригнiчений тягарем своiх нелегких обов'язкiв. Користуючись своiм правом, вiн спробував був провести без черги на комiсiю котрогось з педiнституту, сказавши, що це персональний стипендiат, але в коридорi пiднявся на диво дружний галас, що всi, мовляв, тут перед райкомом однаковi, всi комсомольцi, – отже, давай рiвнiсть! Павлущенка присоромили, а того таки не пустили, iшли одним потоком – стипендiати й не стипендiати, вiдмiнники й троечники, хлопцi з блискучими бiографiями й не блискучими.

В один iз своiх виходiв Спартак, загледiвши серед тих, що ждали в коридорi, худорбасту, сутулувату постать Духновича, був щиро цим здивований:

– І ти тут?

– А що ж, як я: в бога теля з'iв?

– Ну, теля не теля. Але вiд тебе, з твоiми настроями… правду скажу, не сподiвався.

– Якi ж настроi? – заклiпав своiми безвiiми очима Духнович.

– А в фiнську ж ти вiдмовився йти? Пам'ятаеш, що ти сказав, як у лижний батальйон набирали?

– Я вже забув.

– А ми не забуваем.

– Фiнська – то iнша рiч, – сказав Духнович i вiдбувся хмурим жартом: – Там холодно, я мерзлякуватий.

– А тут, гадаеш, буде тепло?

– Скорiше навiть жарко… Та як уже не буде.

Проходячи мимо Колосовського, який помiтно нервувавсь у чеканнi свого виклику, Павлущенко щоразу надуто вiдводив погляд убiк, мовби даючи цим зрозумiти, що вiн не згоден з його присутнiстю, що краще Богдановi б не стояти тут серед добровольцiв бiля цих заповiтних дверей.

Колосовському випало зайти до кабiнету одним з останнiх. Йому здалося, що комiсiя зустрiла його так, нiби тут щойно була мова про нього. Настороженi. Офiцiйнi.

Повногруда, середнiх лiт жiнка, з яскравими соковитими губами, з мушкою на щоцi i тугим акуратним кiльцем ще не посивiлих кiс на головi, сидячи за столом, тримала в руцi Богданову заяву, але вже дивилася не на неi, а на Богдана, уже вiн був предметом ii вивчення. Мовчки дивилася на нього, i, як йому здалося, в примружених, холодних очах ii затаiлась неприязнь, пiдозра.

Крижаним голосом запитала:

– Колосовський Богдан Дмитрович?

Вiн кивнув чомусь аж сердито: так точно, мовляв.

– Ви, отже, виявили бажання йти добровольцем в Червону Армiю?

– Виявив.

– В окопи? Пiд кулi? Пiд танки? Туди, де – зовсiм не виключено – чекае вас смерть? Ви на все це зважили?

– Так, зважив.

– Ми вiддаемо належне вашому патрiотичному намiровi. Але як

о ви при цьому погарячкували, пiддались загальному настроевi, виявили просто юнацьку поспiшливiсть, то ще не пiзно забрати заяву назад: ось вона.

Жiнка поклала Богданову заяву на самий край стола.

– Нi, я не забираю.

– Подумайте. Добре подумайте.

– Про це я подумав ранiше.

Праворуч вiд жiнки сидить по-армiйському випростаний бритоголовий мужчина в цивiльному, за ним – смаглявий вiйськовий з сивиною на скронях, з мiшками втоми пiд очима. В петлицях – шпали: комiсар. Обидва вони – i бритоголовий, i комiсар, – не втручаючись у розмову, уважно слухали вiдповiдi Колосовського. Коли вiн вiдмовився забрати заяву, жiнка з мушкою, мовби пiдцьвохнута його впертiстю, накинулась на нього з новими запитаннями:

– Де батько?

– В анкетi сказано.

– Вiн репресований?

– Так.

– Ворог народу?

Колосовський, зцiпивши зуби, промовчав.

– За нашими даними, вас ще в школi виключили з комсомолу? Це правда?

– Правда.

– За що?

– Все за те ж.

– За що «за те ж»?

– За батька. За те, що вiдмовився зректися його.

– А чому вiдмовились? Адже вiн ворог народу?

– Вiн не ворог. Вiн – червоний командир. Мав орден Червоного Прапора за Перекоп. Був нагороджений почесною революцiйною зброею.

– То ви вважаете, що вiн постраждав невинно?

– Вважаю.

– Ви не вiрите в наше правосуддя?

Богдан мовчав.

Жiнка переглянулась з членами комiсii, з Павлущенком, що сидiв осторонь за телефонами, i холодно кинула Богдановi:

– Ви вiльнi.

Вiн не зрушив з мiсця:

– Як це розумiти – вiльний?

– Ідiть. Продовжуйте навчання.

Бiлою повною рукою вона вiдклала його заяву вбiк, окремо вiд iнших, що горою лежали перед нею на столi. Іди. Продовжуй навчання. Нам ти не пiдходиш. Значить, це крах. Для неi вiн не син червоного командира, батькова революцiйна зброя для неi не мае нiякого значення. В ii сприйманнi вiн ворог i ти теж майже ворог, в кожному разi – людина сумнiвна, ненадiйна…

Рушив до дверей, намагаючись iти рiвно, хоч ноги заточувались i тягар гнiтив такий, мовби тисли на його плечi всi, оцi, що були над ним, дванадцять поверхiв Держпрому.

Вже доходив до дверей, як за спиною неждано пролунав спокiйний густий голос:

– Хвилинку, молодий чоловiче.

Богдан обернувся: це вiйськовий звертався до нього. Заява Богдана i анкета вже були в його руках.

– Колосовський!

– Я вас слухаю.

– Пiдiйдiть сюди.

Богдан знов пiдiйшов до столу.

– Дайте вашу вiдстрочку.

Вiйськовий, розправивши папiрець, поклав його перед собою, прочитав. Пiсля цього мовчки взяв гранчастий олiвець i – раз! Товста червона смуга лягла навскiс через увесь бланк вiдстрочки, потiм ще раз навскiс: хрестом.

Колосовський вiдчув, як гарячi спазми перехоплюють йому горло. Оця несподiвана пiдтримка незнайомоi людини, довiра комiсара, аж нiби незрозумiла готовнiсть його з першого погляду поручитись за тебе, за все майбутне твое життя так вразили Колосовського, що вiн вiдчув, як нерви йому здають, i тiльки крайнiм зусиллям волi стримав себе, щоб не розридатися тут, перед комiсiею. Бритоголовий в цивiльному теж, видно, був з комiсаром заодно, бо вже привiтно посмiхнувся до Колосовського своiми безбарвними, як папiр, губами. Здалося навiть, що й ця жiнка, яка тiльки-но допитувала його крижаним своiм голосом, тепер якось подобрiшала, бiлкуватi красивi очi ii ожили, заблищали, i цим новим поглядом вона мовби хотiла сказати: та я тiльки так, то я тiльки вивiряла тебе, твою стiйкiсть, хотiла дiзнатися, наскiльки тверде твое вирiшення й бажання…

Отже, ти теж годен!

Вони потиснули йому руку.

Вiдстрочка його вже лежала на самiй горi таких самих вiдстрочок, мiцно, назавжди перекреслених навхрест товстим червоним олiвцем.

Будуть окопи. Будуть атаки. Будуть ночi в пожежах i днi, коли ти по сто разiв зазиратимеш смертi у вiчi, але нiколи ти не розкаешся в цьому, не розкаешся, що в тяжкий для Вiтчизни час студентська твоя вiдстрочка добровiльно була покладена на цей райкомiвський стiл.

Глава 5

Таня знала, що Богдан пiшов до райкому. Не мiг вiн зробити iнакше в цi днi, коли на призовних пунктах його ровесники вже перевдягалися у вiйськове.

І добре, що вiн пiшов. Мабуть, тiльки одна Таня знала, яким загостреним було в нього те почуття, що повело його сьогоднi в райком. Якось вiн розказував iй – iз смiшком, напiвжартома – про те, як ще пiдлiтком писав був заяву, щоб пустили його в Іспанiю воювати з франкiстами. І ось твоя Іспанiя, Богданчику, сьогоднi настае!

Таня не переставала хвилюватись за нього. Чим мiг бути для нього райком? Чим це могло скiнчитись? І хоч вона розумiла, що зараз, може, отам саме вирiшуеться доля iхнього кохання, може, райком – це кiнець iхнiм зустрiчам i побаченням, що, може, це – страшно й подумати! – вiчна, безповоротна розлука а ним, i пiсля того назавжди розiйдуться iхнi дороги, i нiколи вже не буде iхнього солодкого вимрiяного щастя, все ж для неi було б тяжким горем, якби його там забракували, якби вiн там не пройшов i не був у числi вiдiбраних. Бо, знала, не могло дл

Богдана бути зараз тяжчого удару за цей. Добре знаючи його натуру, Таня просто не уявляла, як вiн житиме, коли його одкинуть при вiдборi в райкомi.

Трагiчна iсторiя з батьком – це найболючiша рана його життя.

Як часто Танi хотiлось йому допомогти, якось розрадити його, розiгнати оту глибоку тугу, що майже завжди стоiть в його темних, iскристо-карих очах! Смуток, глибока, не зникаюча в очах туга, навiть коли вiн смiявся, найбiльше i вразили ii при першiй зустрiчi з ним в головному корпусi унiверситету на вулицi Вiльноi академii, коли вони, товплячись перед списками зарахованих на iстфак, розшукували себе там, а потiм, розшукавши, на радощах зовсiм якось випадково побрели разом блукати по мiсту.

Майже три роки минуло вiд того далекого свiтлого дня. Були мiж ними сварки, незлагоди, болiснi ревнощi, i знов було щастя примирення, почуття спрагле, солодке до слiз.

Богдана любили на факультетi. В поводженнi з товаришами вiн був рiвний, надiйний, дiвчата називали його сумлiнням факультету. Коли обговорювали кандидатури на пiдвищену стипендiю, його висунули одностайно. Для цього в нього були нiбито всi пiдстави: вiдмiнник, цiкавиться науковою роботою, в унiверситетських наукових записках торiк була опублiкована його перша робота про археологiчнi знахiдки на будовi Днiпрогесу, готував новий реферат про скiфськi могили в степах, але нi скiфи, нi мамути днiпрогесiвськi не допомогли йому, i стипендiю таки одержав iнший.

Уже в ректоратi, де це питання обговорювалось, з запальною промовою проти Богдана виступили все той же Спартак Павлущенко i ще одна суха, як тараня, аспiрантка, i виявилось, що Богдан такоi честi не вартий, бо вiн… «пасив»!

– Не пасив, а пасинок, – в'iдливо зауважив тодi Мирон Духнович, коментуючи цю звiстку.

Випадок з стипендiею Богдан перенiс зовнi спокiйно, в колi товаришiв навiть поiронiзував з приводу своеi пасивностi, але в душi – вiд Танi це не могло приховатись – вiн пережив це тяжко, i не стiльки пекла його та пiдвищена стипендiя, скiльки переконання в тому, що вчинено з ним несправедливо, що був у цьому вирiшеннi знову елемент дискримiнацii за батька, вiдтiнок недовiри й мстивостi.

Таня боялася, щоб не повторилося це зараз у райкомi.

Хай би не сталося там цього! Хай би там заглянули йому в саму душу й побачили його таким, яким вiн е, – готовим на подвиг, з його своею, радянською Іспанiею в серцi! Цього найбiльш хотiла про це в думцi благала Таня, поспiшаючи з дiвчатами через майдан Дзержинського до бетонноскляних, залитих сонцем корпусiв Держпрому.

З нею туди ж прямують ii подруга Мар'яна[2 - Вона звiсно, до свого Славика!], двое дiвчат з фiлологiчного та ще Ольга-гречанка, темнолиця, нiби аж остаркувата дiвчина, пiдстрижена коротко, але якось недбало, волосся густе, чорне – чорний снiп, настромлений на голову. Другий рiк мешкае Ольга з Танею в однiй кiмнатi, i про неi тiльки Таня знае, до кого вона зараз iде…

– Гляньте, он нашi – вигукуе Мар'яна. Серед студентських натовпiв бiля райкому вони справдi вже бачать компанiю своiх: жердинястий Духнович золотiе чуприною, поруч нього розмахуе кулаками Дробаха, певне, саме розповiдае якийсь анекдот, там же й Степура, Лагутiн, четвертокурсники Мороз та Пiдмогильний – Богдановi товаришi по спортивнiй секцii. Тiльки Богдана нема. Де ж вiн?

Виявляеться, хлопцi якраз i ждуть, доки вийде з комiсii Колосовський.

– Довго його щось там тримають. Чи не вiдбирають просто в маршали? – пожартував Дробаха, хоча в жартi його Танi почулась гiркота.

– Це, мабуть, Павлущенко його там сповiдае, – сказав Степура. – Той як уп'еться, то як клiщ.

Нарештi Богдан з'явився. По слiпучiй усмiшцi, по тому, як розгонисте стрибнув iз схiдцiв пiд'iзду вниз i трiпонув чубом, вiдкидаючи його назад, Таня догадалась: все добре! Їй одразу вiдлягло вiд серця.

Збадьорений, якийсь оновлений, внутрiшньо змiцнiлий, Богдан пiдiйшов до гурту. Хлопцi зустрiли його жартiвливим хором:

– Годен!

А вiн, усмiхаючись, сказав i до всiх, i до Танi зокрема:

– От i вирiшилось.

Таня вже була бiля нього, вона взяла його пiд руку вище лiктя i мiцно, мiцно потиснула. Було цим – для iнших непомiтним – потиском сказано йому все: яка рада вона за нього, i як ним гордиться, i як ждатиме його, хоч би й довго довелося ждати, бо iншого такого, як вiн, для неi на свiтi нема.

– Якби тiльки з вiдправкою не поспiшали, – зазирала Славиковi в вiчi Мар'яна. – Щоб можна було спокiйно зiбратися… Що вам з собою брати?

– Увага! Задано питання! – вигукнув Дробаха сухим, скрипучим голосом, наслiдуючи одного з викладачiв вiйськовоi кафедри. – Що треба брати в табори? Вiдповiдаю: жiнку, гардероб, лiжко, диван, пiанiно… Однак все це треба брати для того, щоб потiм покинути на кордонi табору, а туди взяти з собою лише зубну щiтку та пару бiлизни!

Всi смiялись. Таня, здаеться, була щасливiша за всiх, вона з нiжнiстю то обiймала, то погладжувала руку свого добровольця. Цього не могли вже не помiчати iншi.

– Та обiйми його, Таню, як слiд! З усiм шалом юного серця! Н

соромся! – пiд'юджував Дробаха.

А вона зовсiм i не почувала сорому. Бути так безтямно закоханою – хiба це грiх? З своiм почуттям до Богдана Таня й ранiш не ховалась, а зараз тим бiльше, коли нависае розлука i мовби дае iй право на все.

– Ви, дiвчата, тепер можете спати спокiйно, – усмiхався кремезний, плечистий Мороз, адресуючись бiльше до Галi Клочко, високоi блондинки з фiлфаку, до якоi вiн давно був небайдужий i яка тiльки сьогоднi, здолавши свою гордiсть, прийшла сюди зустрiчати його, як i iншi дiвчата своiх.

– Боронитимем вас, аки леви.

– Отакi хлопцi, – бойовито сказав досить-таки миршавий з виду Пiдмогильний, – та ми як пiдемо, та ми як вдаримо – пiр'я з них полетить!

– Панiчного жаху на них нажене ось маестро Духнович, вiдомий наш фахiвець з тактики i стратегii, – зауважив Лагутiн, i всi засмiялись, згадавши безкiнечнi конфлiкти Духновича з вiйськовою кафедрою.

– Розкажи, Мироне, – обiймаючи Духновича за плечi, сказав Степура, – як тебе баби сьогоднi схопили на Чернишевськiй.

– Та було, – пiдтвердив Духнович. – За парашутиста прийняли, за перевдягнутого арiйця. Просто дивно. Дiвчата, ну який з мене арiець? Скорiш навпаки. Рябий. Рудий. Чи, може, за це й накинулись? Рудих чомусь не люблять…

– Ти вже себе не паплюж так, – смiючись, сказала Мар'яна. – Ти ж у нас гарний! Брови он якi, мов пушок, на курчатi! І всi ви сьогоднi гарнi, навiть Степура – грайливо перевела вона очi на Степуру, який аж почервонiв при цьому. – Тiльки чого ж стоiмо? Ходiм те! – сказала вона i пiдхопила одною рукою свого Славика, другою Степуру.

Просторий, залитий сонцем майдан Дзержинського широко, вiльно стелиться перед ними.

Взявшись попiд руки, вперемiжку дiвчата й хлопцi рушають вони серединою майдану, мов степом. Ідут як не раз ходили тут на демонстрацiях i на прогулянках вечорами, цiлою вервечкою, з смiхом та жартами. Як добре, коли почуваеш, що зробив саме те, що слiд було зробити, що можеш тепер вiдкрито глянути кожному зустрiчному у вiчi!

Сонце стоiть високо, сипле рясним промiнням у вiдкритi юнi обличчя. Яснiе небо, те небо, в якому понад два десятилiття не вибухали снаряди, не свистiла шрапнель, не було нiчого, крiм птахiв та райдуг високих. І щоб оце небо та почорнiло? Димом взялося б та спалахами пожеж?

Ідуть i твердо вiдбивають кроки по бруку парусиновi студентськi черевики, i дiвчатам передаеться певнiсть, що, доки е на свiтi оцi iхнi чубатi хлопцi-волонтери, не ступить нога чужинця на цей майдан, широкий та свiтлий майдан iхньоi юностi, яким вони так пишаються, що вiн найширший, що вiн найбiльший з усiх майданiв Європи!

Глава 6

На Басейнiй бiля зупинки, де Духнович зостаеться чекати трамвая, гурт iхнiй зустрiчае Адмiнiстратора, – так вони називають мiж собою Михайла Штепу, – який перебуваючи в контактi з театральними адмiнiстраторами, розповсюджуе у вiльний час квитки по пiдприемствах, органiзовуе культпоходи i мае вiд цього якийсь там зиск.

Зараз вiн iде складати середнi вiки. Що б не сталося, а вiн матрикул в зуби, шпаргалки в кишенi i чеше до професора: хоч на трiйку, аби скласти.

– Ну знову ж провалишся, – каже Таня.

– Звiдки такi прогнози? – посмiхаеться Штепа своiми вивернутими губами. – Чи то просто так хочеш?

– Та й хочу.

Таня не терпить цього Штепи, дарма що в гуртожитку вiн мешкае з Богданом в однiй кiмнатi. Тихий, чистенький, прилизаний, а на тiм'i вже лисина просвiчуе. Галстучок завжди iдеальним вузликом, на устах нiколи не зникаюча усмiшка, вiрнiше, не усмiшка, то просто верхня губа в нього так вивернута, що здаеться, вiн до всiх i до всього посмiхаеться. Вiн i зараз усмiхаеться до хлопцiв, хоч не розумiе нi iхнього настрою нi iхнього хвилювання.

Штепа в райком з нами не пiшов. Вранцi, коли Таня забiгла в хлопчачу кiмнату, застала там Штепу одного. Стояв бiля гардероба перед дзеркалом i спокiйно вив'язував, вимучував на горлi свою тоненьку оцю краватку. Запитала, де Богдан.

– Богдан вiдчув у собi Мiнiна або ж Пожарського, – не припиняючи свого заняття, вiдповiв iй Штепа. – Понiс у райком здавати свою вiдстрочку, а разом з нею, може, й свою буйну голову.

– А ти?

– Я не комсомолець, ти ж знаеш… Зостануся разом з вами кiнчати унiверситет, хай менi буде гiрше.

Зустрiвшись тепер з хлопцями, вiн не почувае перед ними найменшого сорому, хоч мав би почувати.

– Так, так, волонтери, – простодушно роздае вiн своi усмiшки то одному, то другому. – І ти теж записався? – насмiшкувато звертаеться вiн до Духновича.

– Грiшний, батюшко: записався.

– О, хвалю, хвалю.

– А чого ж тебе там не було? – суворо запитуе Штепу Ольга.

– Та я ж не комсомолець, – знову заводить вiн своеi. – Переросток я, чи як це по-вашому?

– Скорiше недоросток, – грубо зауважуе Мар'яна.

– Ну й оса! – примирливо осмiхаеться Штепа i iй.

– Я щось не пригадую: чи ти був коли-небудь в комсомолi? – здивовано запитуе Пiдмогильний.

– Нi, вiн народився одразу членом профспiлки, – жартуе Дробаха.

Справдi, чому Штепа пройшов десь поза комсомолом? Люд

на майже iхнього вiку, трохи тiльки старший, а в комсомолi з ними так i не був, обминув якось непомiтно…

– Дивлюсь я на тебе, Мiшель, – пiдступае до нього Дробаха, – i бачу: кепськi твоi дiла. Хитрiстю ти – Талейран, але правду каже Таня – провалишся. Хронологiю завчив?

– Завчив.

– Ну, то скажи, в якому роцi отой неписьменний бандит Пiсарро завоював державу iнкiв? Штепа невиразно блудить очима.

– Що йому iнки, – зауважуе Лагутiн, – його сфера – театральний свiт. Кажуть, ти вийшов на великуi сцену?

– Пробував.

– Та невже? На яких ролях? – вдавано дивуються хлопцi, хоч добре знають про недавнiй оперний дебют Штепи.

– Я не перебiрливий, – каже Штепа, а Степура пояснюе:

– Ото бачили в «Тихому Донi», де козаки з дерев'яними гвинтiвками пробiгають через сцену? То ж i вiн там бiг у лампасах. Лампаси, бутафорна гвинтiвка, оскаженiлiсть на обличчi – роль хоч куди!

– Тепер ось i вам доведеться бiгати, тiльки вже не з дерев'яними, – каже Штепа, i вивернутi губи його все посмiхаються. – Чи, може, вас забракували?

По обличчю Колосовського одразу майнула хмурiсть.

– З чого це ти береш?

– Та дивлюсь, що такi радi йдете… Чого, думаю, радiють?

– Тобi цього не зрозумiти, Штепонько, – промовив Дробаха, i його вилицювате, землистого кольору обличчя стало серйозним.

– Чому не зрозумiти?

– А тому, – Дробаха злегка смикнув Штепу за кiнець галстука, – що ти еси бевзь, альбо ж телепень…

– Стультус по-латинi, – додав Духнович, рушаючи до трамвая, що саме наближавсь до зупинки.

Трамвай був переповнений людьми. Скочивши на приступку, Духнович уже з дверей помахав друзям рукою:

– Ауфвiдерзейн!

Незнайоме слово одразу насторожило двiрника, що стояв неподалiк грiзний, нашорошений.

– То наш, наш, – посмiхнувшись, заспокоiв двiрника Дробаха.

– З цим тепер треба обережнiше, – попередив Штепа i, одвернувшись вiд двiрника, продовжував стишеним голосом: – Справжня шпигуноманiя по мiсту. В кожному вбачають диверсанта. Кажуть, на ринку баби кошиками навiть мiлiцiонера побили, думали, нiмець перевдягнений… Вiн накликав на себе пiдозру, знаете, чим? Своею надмiрною чемнiстю…

– Штепо, не поширюй плiток, – пристрожив Дробаха навмисно голосно, щоб налякати Штепу. – Іди вже, випробовуй долю.

– Та й пiду. Дiвчата, ви ж теж?

– Ми дорогу знаемо, – холодно кинула йому Таня. Дiвчатам теж на факультет, туди, куди й Штепi, – на Раднаркомiвську. Але, щоб не йти разом з ним, вони демонстративно переходять на другий бiк вулицi i йдуть окремо.

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Примiтки

1

Я вас люблю…(Франц.)

2

Вона звiсно, до свого Славика!

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить