Твоя зоря
Олесь Гончар

«Твоя зоря» Олеся Гончара – соцiально-фiлософський роман, в якому автор пiднiмае низку актуальних для його епохи питань: гуманiстичнi iдеали, жахiття колективiзацii та вiйни, сутнiсть мистецтва, екологiчнi проблеми тощо***. Свiтову славу письменнику принесли романи «Собор», «Прапороносцi», «Тронка», «Берег любовi», «Людина i зброя», повiстi «Бригантина», «Далекi вогнища, новели «Модри Камень», «За мить щастя». Олесь Гончар – видатний украiнський письменник, автор соцiально-психологiчних та фiлософських романiв, повiстей та новел.

Олесь Гончар

ТВОЯ ЗОРЯ

ЧАСТИНА ПЕРША. Подорож до Мадонни

Забiлiли снiги

Какое странное, и манящее,

и несущее, и чудесное в слове: дорога!

и как чудна она сама эта дорога…

    Гоголь

Все життя Заболотний потiм запевнятиме – i, здаеться зовсiм не жартома, – що найнадiйнiшi люди па свiтi – це дiти. Що навiть життям своiм вiн завдячуе тому славному степовому народцю – хутiрським хлопчакам, якi в присмерках знайшли його, поверженого аса, пiд якоюсь там заячою кураiною в степу й па ряднi притягли до хутiрця своiм матерям на клопiт…

Тiеi осенi не раз над цим сiрим окупацiйним степом зав'язувались повiтрянi боi, не раз i Заболотний з'являвся в цьому небi з групою «яструбкiв», прикриваючи своiх хлопцiв, доки вони бомбили розлеглу серед рiвнин, захаращену ворожими ешелонами Вузлову. А коли, вiдбомбившись, знов вiдлiтали на польовий аеродром за Днiпро, полишивши пiсля себе вулкани вогню, пiдлiтки з довколишнiх хуторiв поспiшали до станцii дивитися на розгром, на цю вируючу в полум'i степову Помпею. Зачаiвшись по обчухраних садках, ще не вилопленi до набору хлопцi й дiвчата жагливо, з радiсним калатанням серця спостерiгали, як лопаються цистерни, як горять по численнiших колiях розтрощенi фашистськi ешелони, як аж сторчма стають розпеченi рейки, що по них мали б iх виносити в той проклятий рейх! Степова юнь, – хлопцi ще безвусi, дiвчата нецiлованi, – вони душею вiдчували, що тут, у вогнях Вузловиi, зараз вирiшуеться iхня майбутня доля, бо хiба ж не вона ото випружинюе; з хаосу м'язами покрученого розпеченого залiза? Додому поверталися збудженi, а подеколи навiть iз здобиччю, дiвчата, розшарiлi вiд полум'я та переживань, приносили рудi грудомахи сплавленого цукру, що, в камiнь поскипавшись, був для них мовби дарунком вiд своiх-пiд тих безстрашних за-днiпровських соколiв!

Ось так одного вечора й Софiйка повернулась додому розпалена, несучи на шарких щоках що не розвiяний пломiнь станцiйних пожеж, i тiльки ступила в темрявi на подвiр'я, як Сенчик, менший брат, вискочивши з хати, приголомшив ii змовницьким, нiби на весь степ чутним, напiвшепотом:

– А в нас льотчик!

Так наче сказав би: «А в нас народилось дитятко!..»

У хатi панував шарварок, мати й тiтки хутiрськi когось порали, обмивали, незвично блиснуло закривавлене тiло юнацьке, i Софiйка, затулившись, з почуттям сорому стрiмголов кинулась iз хати. Притиснута до грудей ще тепла грудомаха сплавленого цукру аж тут випорснула в дiвчини з-пiд фуфайки, гупнула в бур'ян край подвiр'я, злякавши брата. Софiйка з Сенчиком просидiли над тим станцiйним трофеем до пiвночi, напружено чатували вiд нiчних шерхотiв рiдну хату, що вся тепер була переповнена iншим життям – клопотами про льотчика.

Згодом-згодом, коли Софiйка вже в ролi сестри-жалiбницi, призвичаена до нових обставин, сидiтиме вечорами бiля порятованого, льотчик одного разу скаже iй:

– Таки ж славнi цi вашi хлоп'ята… А жiноцтво!.. Не знайти слiв… Тiльки чи не занадто гучний розголос пiшов тут про мою персону?

Дiвчина догадалась, що його непокоiть.

– Нiхто не зрадить.

– Чому ви так певнi?

Чому? Вона й сама не знае чому. А от певна – i все… Випадок, зрештою, був рядовий. Скiльки iх падало тодi на лiси, на степи, на болота, щоб збезвiститись назавжди, щоб iще одним смутком похмарити товаришiв десь на далеких, сповнених марного чекання аеродромах… А цьому ось, ледь живому, судилося опинитися тут, поблизу Вузловоi, на обшиугованiм вiтрами хутiрцi, що кимось колись був названий Синiй Гай. Хоча який там гай: окупацiйнi бур'яни шумлять довкруги, кiльканадцять хаток, усiм вiтрам вiдкритi, туляться серед степу одна до одноi. Тополя та явiр бiля чиiхось ворiт, традицiйнi вишеньки поза хатами, два-три колодязнi журавлi[1 - На хвостi в одного здоровезний камiнь-важило, що невiдомо звiдки i взявся тут, у краю чорноземiв.], осторонь хутора ферма, довга, пожолоблена, – такий це свiт… Чиiсь лiта минали на формi, а багато хто з хутiрських знаходив собi роботу якраз на станцii, все життя топтали стежки туди та вiдтiль, хоча вiдстань чимала, палицею не докинеш. І Софiйка, вiдколи пам'ятае себе, все була поеднана з Вузловою звивистою польовою стежиною, бо тато працював на станцii машинiстом, а життя машинiста вiдомо яке: вдома не засиджуеться, побув i подавсь, знову десь там одержуе маршрут i, як завжди, перед рейсом проходить медогляд… Здаеться, працював вiн там вiчно, звiдти приходив пiсля змiни зi своi

промасленим сундучком та гостинцями в ньому, Вузлова ж покликала батька й тiеi найсумнiшоi ночi восени сорок першого, коли вiтрюга шаленiв над степом, а Софiйка, нiяково попрощавшись потiм довго гналась за батьком, гукаючи в темряву, що вiн забув свiй годинник… Темрява не вiдгукнулась нiхто тебе не почув чи так вирiшено було – не почути. І тепер таткiв годинник, гордiсть родинна, iде та йде собi, пiдвiшений збоку на миснику, мовби ждучи господаря, ведучи лiк i дням, i секундам. Батько Софiйчин тiеi осенi повiв один з останнiх ешелонiв на схiд, повiв уночi, тужливо прокричавши гудком на весь степ. Нiчого сумнiшого за той прощальний гудок! Поглинули простори найрiднiшу людину. Так вiдтодi й живе в цiй хатi вiн тiльки смутком розлуки, в образi безконечного чекання. Скiльки разiв схоплювалась мати вночi вiд постуку в шибку, а то стукала, виявляеться, просто гiлочка вишнi…

Мати встигла змарнiти, дочка пiдросла, i тiльки iхне чекання не зазнало нiяких змiн. А ось вiдколи з'явився тут цей льотчик, знайдений дiтваками в синьогайських кураях, все вiдчутно змiнилося в Софiйчиному життi. Бо ж е кого рятувати, е кому щорання дарувати свiй усмiх, е за кого носити в собi постiйний страх i напругу, здригаючись вiд кожного шерхоту вiючi, кожний повий день зустрiчаючи новою насторогою, острахом та хвилюванням, весь час вiдчуваючи в душi ранiше не знану повiнь тепла та надiй. Хай i трагiчним чином, але з'явився вiн з того, iншого, жданого свiту i самою своею присутнiстю тут, серед безправних та вiчно ждучих, мовби прискорюе те, що мае статись. Вiд моменту з'яви льотчика що вiдтепер весь увiйшов у iхне життя й сумлiння, для хутiрських людей почався iнший вiдлiк часу. Хоч i не всiх утаемничено в цю iсторiю, хоч i не кожному випадало знати, де вiн зараз, у кого, за чиiм комином його сьогоднi переховують, одначе догадувались-таки усi: вiн е, е десь тут, постiйно перебувае помiж ними, цей iхнiй мовби живий талiсман!.. І коли, бувае, зберуться бiля нього жiнки, чиiми зiллями та припарками йому вiдвойовуеться життя, то навiть у грубуватих жартах своiх рятiвниць вiн вчувае, як багато важить для них сама його присутнiсть у цьому загубленому в степах, нiякими законами не захищеному хутiрцевi, де людям i його падiння було мовби доречне й несло в собi щось схоже на вiдраду. Адже вiн, поза власною волею, дав iм нагоду виявити себе, свою сутнiсть, дав змогу, скажiмо, й цим хутiрським балакухам забути про чвари, згуртуватись, крiзь вдаване невдоволення виказати свою вдачу й непоказну, але добре йому видиму саможертовнiсть. Помiчав, як цi артистки вдавано сердились на дiтей: звiдки ви нам його притягли, цього з обсмаленими бровами, що й ходити не вмiе, такий дiстався нам сокiл! Це ж можуть i нас погубити за нього, всi душi з нас повитрушують полiцаi, якщо тiльки докотиться до них, кого ми тут переховуем… Та хоч би ж вусатого були знайшли в бур'янах, та щоб менше дiрок на ньому, а то й полотен наших на нього вже не стача!.. Вiд буркотливих нарiкань та не надто лякливих перестрахiв рятiвницi його заскакують думками раз у раз i в день завтрашнiй, i ось тодi виходило, що льотчик таки iм не зайвий, бо ж як прийдуть нашi та скажуть: ану показуйтесь лишень, якi ви тут е, може, сякi-такi, а ми вам не сякi-такi, ми ось кого врятували, ви за це кожнiй iз нас ще й медаллю видати могли б!..

Одначе до того, уявного, ще треба дожити. А поки що, коли Софiйка залишаеться зi своiм пiдопiчним вiч-на-вiч, вона просить не ображатись на тiток хутiрських за iхнi жарти, запевняе, що опинився вiн серед людей щирих, надiйних.

– Але ж, кажуть, котрийсь тут iз ваших у полiцайчуках ходить?

При свiтлi каганчика в Софiйки на губi з'являеться вольова, войовнича риска:

– Той мовчатиме. Хлопцi йому пригрозили, щоб нiмий був, бо iнакше станеться то, що з Попом Гапоном. Був тут один такий: никав, вивiдував… Нашi прилiпили йому прiзвисько: Пiп Гапон…

– Де ж вiн тенор?

– Був, та нема. Ви не бiйтесь.

– Наче й не з полохливого десятка, однак…

– Знаю!

– І справа ж не тiльки в моiй особi…

– Розумiю i це. Перед усiма небезпеками ви тепер нiби наш повпред…

– О, яка атестацiя!..

– Так от, i не хвилюйтесь, товаришу повпред… – І пiд щокою дiвчини трепече смiшок, хоч губенята мiцно студенi.

Одначе для бiльшоi довiри чи просто щоб розважити льотчика, вона таки розповiсть. Полiцайчук, про якого вiн питае, справдi в природi iснуе, час вiд часу навiдуеться в Синiй Гай. Як ходили до школи, в однiм класi був iз Софiйкою, i хто б мiг подумати, що аж так вiн знiкчемнiе пiд цю лиху годину? Але ж мае тепер життячко: вiд-коли ту полiцайську ганчiрку на руку начепив, у вiчнiм перебувае страху, нi на день не сходить з нього переляк, в очах завжди бiгае сполоханiсть… Тiтки плюються, мати кляне: «Чого ти встряв? Хто тебе вiдмивати буде?» Нi, безчестя само в собi кару несе… А як пiсля склянки самогону розвезе його, тодi цей Вашi-нашi[2 - Так його продражнили хутiрськi.] навiть сльозу каятьби перед дiвчатами пустить: «Знаю, продав душу чортам, прийдуть вашi-наш

– повiсять, а за що? Я ж i зараз ось догадуюсь, що у вас якась тайна, дiвчата, з чимось криетесь вiд мене, та ж, бачите, мовчу. Нiмий як риба! Невже за таку поведiнку вашi-нашi потiм хоч трохи не збавлять менi грiха? Ви за мене посвiдчите, дорогесенькi?»

Софiйка, розповiдаючи, смiшно iмiтуе того шепелявого продайдушу.

– А це якось беру воду, а вiн де взявсь i з-за спини «Дозволь, я поможу тобi, Софiйко…» І так скривився жалiбно…

– Може, вiн просто не байдужий до вас?

– Та пробував пiдбивати клина, поганець. – І Софiйка, не бажаючи поширюватись про це, запропонувала: – Вам i сьогоднi щось почитати?

Бувае, вона вечорами читае льотчиковi при вогнику блимавки когось iз поетiв, а коли вiн, знеможений, задрiмне, ще й пiсля того бiля нього посидить, тихо чатуючи його сни, льотчицькi, фронтовi чи, може, що довоеннi. А вранцi потiм запитае:

– По-якому то ви говорили ввi снi?

– Невже говорив?

– Якась мова зовсiм не знайома.

– Чи не бенгальська? – всмiхнеться льотчик.

– У вас i таку вивчали?

Усiм хутiрцем проводжали його. Хлопчашня, ескортуючи сани, з веселим галасом вибiгла аж у поле, де вiтерець так i струже, бiгли б i бiгли, але тут iм сказано було вернутись, бо ж невiдомо, яка цей повоз чекае дорога, може, доведеться правити навiть за Днiпро, доки знайдуть своему пiдбитому соколовi належне пристанище… Гордiсть почувають жiнки, що мають такого пасажира. І Софiйка душею квiтне: вберегли! Саме рятування льотчика згуртувало людей, зблизило iх гостротою небезпеки й силою круговоi поруки. Повискують полозки по тугому снiжку, риплять валянки-шкрьобаки, що в обох жiнок вiдповiдно до окупацiйноi моди обклеенi гумою з автомобiльноi камери – захожий взуттяр iз Кривого Рога лишив iм на згадку дотепне свое вмiння.

Час вiд часу жiнки обмiнюються жартливими докорами мiж собою, поскаржаться льотчиковi, що ця ось, борозенна, весь час заламуе корiнну, для розваги духа голосно стануть уявляти, як пiдкинуть комусь оце загiпсоване глиною «немовля», а воно потiм, коли стане на ноги, опиниться в небi, то й забуде про них; хоч би, як знову лiтатиме, при нагодi записочку кинуло або крилом помахало над iхнiм Синiм Гаем!

– Це буде, обiцяю, – всмiхнеться льотчик самими очима, i знову тiльки дихае: iнiй сiдав сиво на башлик.

Софiйка в жартах участi не бере, хоча думи ii теж довкола цього: ось вiдвезуть, здадуть його, i наллеться тоскнотою душа, знов опустишся з неба на землю i забудь, що було, що так несподiвано подарувала тобi доля. Подарувала, а тепер забирае, мабуть, без вороття. Так зрiднилася з ним за цi кiлька тижнiв, що минули вiд того осiннього вечора, коли, зранений, обгорiлий, опинився на iхнiх руках. Падав на сiрi осiннi кураi, а зараз снiги бiлiють, безкрая розлука бiлiе, хоч, здаеться, тiльки б радiти, бо все найстрашнiше нарештi минулося… Вберегли сокола! Нiчия зрада не виказала його, нiхто й ненароком або сп'яна не пробовкнувся, гуртом прикрили хлопця вiд злого полiцайського ока, i ось вiн, живий, вбережений, лежить на санчатах, з кожною миттю вiддаляючись вiд тебе, вiд Синього Гаю, належачи тепер уже комусь iншому… Зрiдка окине Софiйку поглядом веселоi або ж присмученоi вдячностi, а потiм знов у небо, що квiтне над ним ясне, незмiрно високе i вже вiльне, вiльне!.. Дiвчина, здаеться, знае про Заболотного все, бачить ось вона його в рiднiй його тернiвщинi в товариствi хлоп'ят-пастушкiв, котрi, блукаючи за худобою по стернях чи прилiгши горiлиць на межi, часом задивлялися вгору в своiй першiй дитячiй задумi: «Чи далеко до неба?…» Або ж вимайне Заболотний перед Софiйкою чубатим юнаком у мiстi де вiн уже робiтфакiвець, а потiм студент, що заповзявся опанувати мало не всi мови свiту… Льотчиком Заболотний, на його думку, став майже випадково, трохи, як вiн каже, навiть курйозно. Записавсь до аероклубу нiбито скорше з мотивiв враженого самолюбства, хоча тепер, звiсно, нiскiльки не шкодуе…

Софiйка любила, коли вiн вiдкривався, поставав перед нею в таких iнтимних одвертостях, звiряючись iй у тому що для нього, для його внутрiшнього життя, видно, багато важило. Обрав небо, однак польотiв отих, що про них кажуть – красивi, одухотворенi, зовсiм мало випало на його долю… «Здебiльшого ж пiд вогнем, пiд прицiлом – признався якось вiн Софiйцi з гiркотою, – коли ось-ось станеш мiшенню i сам тiльки й шукаеш мiшенi, рвешся бодай секундою ранiше за ворога вийти на дистанцiю вогню…» Справжнього щастя польоту, власне, тiльки й зазнав при хрещеннi в аероклубi, де молодий льотчик, якого вперше самого випускають у небо, таки справдi переживае мить натхнення, звiдуе такий стан душi, що його нi з чим не зрiвняти.

Слухаючи Заболотного, Софiйка й сама наче була поруч iз ним того найкрасивiшого у його життi ранку, коли вiн курсант аероклубу, дiстав нарештi право на самостiйний полiт. Такого не проспиш, до схiд сонця ти вже на льотному полi, де небо навстрiч тобi грае зорею, кличе в свою неосяжнiсть. І ось ти вперше сам, без iнструктора береш розгiн i пiдiймаеш лiтака в це вранiшне небо… Нема таких слiв, щоб в

повiсти, як спiвала його душа, бо ж пiсля всiх земних прикростей ти нiби опинився в iншiй природi, для тебе, людини-птаха, вiдкрилось одразу все небо де тобi дано по-iншому вiдчути себе, свое ество, дано нi знати безмежжя свободи, звiдати захват досi не знаного почуття, що його, мабуть, тiльки й можна порiвняти з почуттям першоi любовi, – так це вiн сказав Софiйцi в хвилину вiдвертостi.

– А хiба, крiм першоi, бувае ще й друга? – запитала вона тодi.

І вiн глянув на неi здивовано, якесь аж сторожко, затримав на нiй погляд пильнiше, нiж завжди:

– Не знаю. Так кажуть… Може, вдруге справдi такого не бувае. Бо хоч скiльки льотних годин пiсля того провiв у повiтрi, однак те, що звiдав у своему першому небi, так бiльше й не повторилось… Небо фронтове – то вже щось зовсiм iнше…

Але що означав тодi той його погляд? У суцiльнiм сум'яттi зараз Софiйчинi почуття. Лихо звело ii з цим льотчиком, звiв випадок нещасливий, i скiльки натремтiлась та перемучилась за нього душею, – а може, колись цi сповненi тривогами днi i такi ж неспокiйнi ночi стануть найщасливiшим спогадом твого життя? І вже з свiтлим почуттям згадаеш тривоги й страхи усiх цих днiв, коли доводилось льотчика воскрешати, терпляче виходжувати в замаскованому прихистку, ховатися з ним вiд зловорожого полiцайського ока, гасом промивати йому рани, змащувати опiки, готувати в належних пропорцiях мiсиво глини з половою, що замiняло йому гiпс, i весь час стерегтись, стерегтись!.. А як ради нього пiд кулями бiгла-тодi в шелюги, летiла, що й куля конвоiрська тебе не догнала!.. Наперекiр усьому таки повернулась, щоб знову рятувати його, щоб знову дивитись на нього закохано… Нарiвнi iз старшими по краплинцi повертала його до життя, зрiднившись з ним у цих клопотах, пiд завивання вiтру читаючи йому при каганчику щось улюблене з класикiв або жагливо слухаючи його самого, в гарячому хвилюваннi ловлячи його якiсь наче недомовленi слова, схожi на сповiдь чи, може, на приховане, в жарти повите освiдчення… Нiчого цього бiльше не буде, надивляйся на свого сокола востанне, бо мине час i все зникне, розтане, облетить, як цвiт з весняноi вишеньки, – нiкому ще не вдавалось затримати його, той цвiт, надовго, навiчно… Радiсть визволення i бiль розлуки – все змiшалось, все клекоче в душi, а коли вiдклекоче, що тобi зостанеться, дiвчино?

Є в нього отам, у планшетi, фотокартка, вона так подобаеться Софiйцi: з друзями обiйнявшись, стоiть Заболотний на весняному польовому аеродромi серед високого квiтучого рiзнотрав'я. Такi всi веселi, усмiхненi, зупинились на мить перед самим вильотом, i хтось догадався клацнути iх фотоапаратом, а збоку на карточцi написано льотчицькою рукою: «Запам'ятайте нас веселими!» Така нiбито була в них примовка, крилата фраза льотчицька, i адресувалась вона, можливо, бiльше тим дiвчатам-офiцiанткам з аеродромноi iдальнi, якi тяжко переживали, коли котрийсь iз льотчикiв не повертався iз завдання. Самi не своi ходять кiлька день, запухлi вiд слiз, слiпi вiд горя, мабуть, i за ним, Заболотним, досi там тужить якась й чому ж бо й нi? Хiба Софiйка, опинись вона в такiм становищi, поводилась би iнакше? Полетiв i не повернувся. З групою «яструбкiв» прикривав своiх хлопцiв доки вони бомбили тут Вузлову, i все складалось гаразд. Потрудившись, уже повертались додому, коли його замикаючого, несподiвано атакували тi трое з-за хмар. Вирiшили якiсь секунди – секунди пiдступностi. Заболотний досi не може спокiйно згадувати, як пiдло було йому завдано удару, трое збивали одного, ось i за це також мае з ними поквитатись, розплата буде, буде неодмiнно тепер вiн не дасть себе пiдстерегти, а що вiн лiтатиме, то це рiч певна, – який тут може бути сумнiв?

Везуть його мовби навмання, кудись навпростець бо всi шляхи зима позамiтала, тiльки навеснi вiдкриеться тут кожна польова дорiжка, вiдродиться кожна стежина. Дорiг нема, а слiдiв од танкiв безлiч, i всi нiби замикаються в собi, схрещуються переплутано i нiкуди не ведуть, бо то вже слiди нежиття, слiди у нiчогiсть.

Прямуючи степом, жiнки раз по раз в надii поглядають на Вузлову, хоча Вузловоi, власне, нема, вся вона лежить у руiнах, тiльки чудом якимось збереглась водонапiрна башта, уцiлiла, вже iм видно ii: он вона стирчить над степом, як гетьманська булава!.. Жiнки весь час тримають у полi зору той свiй орiентир, засльозеними вiд вiтру очима скидають далеч та рештки станцii, де, за iхнiм припущенням, мае бути польовий госпiталь чи який-небудь приймальний пункт.

Боляче Софiйцi бачити руiну там, де ранiше все було нiби овiяне батьковим духом, зiгрiте майже родинним теплом – скiльки разiв ще дiтьми бiгали туди в кiно або на вечори в залiзничний клуб; робiтники депо часто показували самодiяльнi вистави, широкою славою користувався iхнiй хор, – серед залiзничного люду завжди чомусь було багато артистiв та спiвакiв з чудовими голосами. Вразливiй дiвчинi все входило в душу, почувала, що цим варто дорожити, вже коли i в педучилищi була, Софiйка не раз ловила себе на тому, що iй подобаеться казати:

– Я дочка залiзн

чника.

Або:

– Мiй тато водить далекорейсовi поiзди!.. Це ж не кожному даеться бiгати дивитись на лет поiздiв, зустрiчати татуся з рейсу. Яке то хвилювання, коли наближаеться до тебе, пахкаючи парою, батькiв чорний велетень, наближаеться з ночi у вогнях, працюючи всiма своiми сталевими м'язами, – сама сила й могуть! І татко визирае з висоти паровозного вiконця, зморений, але усмiхнений, подае донечцi знак вiтання: бачиш, усе гаразд, профiль путi вiдомий, пiд усiма семафорами пройдено i додому прибув секунда в секунду!..

А коли цi зайди запоганили станцiю, заповнили ii своiми вивiсками та джеркотнею, Софiйка вiдчула, як вiдтодi станцiя втратила для неi свою привабу i тiльки розранювала душу – вiдпала охота бувати там, нiхто з молодi, здаеться, своею волею в часи окупацii туди не ходив, хiба що нахапають пiд час облави 16-17-рiчних та силомiць поженуть, запакують в ешелон. Обкрадено життя, Софiйка це вiдчувала i знала, що нiколи з цим не змириться. Аж тодi пережила щасливi хвилини, коли нашi стали налiтати iз-за Днiпра, взялися мало не щодня молотити проклятi фашистськi ешелони, вiд яких завжди тiсно було на колiях. Ото почалися вистави! Ото були спектаклi розплати, що iх ставили соколи з-за Днiпра!

Похмурiстю руiни зараз зустрiчае Софiйку рiдна Вузлова. І вокзал, i залiзничнi майстернi стоять обгорiлi, зяють пробоiнами, сажею чорнiють закопченi стiни. Вiд садкiв привокзальних позалишались самi оцупки, вагони лежать потрощенi, одну з платформ зовсiм скинуло вибухом з колii, – лише водонапiрна стоiть неушкоджена, наче хто ii зачаклував!

Однак життя повертаеться. На територii станцii з'явився перший люд, вештаються вiйськовi й цивiльнi з лопатами, мiнери пишуть мазутом на закуренiй стiнi вокзалу свою резолюцiю, засвiдчують, що мiн уже нема; дерева блищать iнеем, в обчухраному скверику бiля пакгаузу дiвчата-зенiтницi встановлюють довгошию гармату, нацiлюють ii прямiсiнько в небо, хоч воно зараз зовсiм спокiйне. На дiвчатах кожушки новенькi, й самi вони чепурнi, пiдтягнутi, шапки-вушанки збитi набакир якось аж кокетливо; настрiй у дiвчат вiдповiдний цьому дневi, що поеднав у собi сонце й мороз, i радiсть здобуття Вузловоi, – смiх раз у раз чути з ями-кругляка, де зенiтницi щось там доладновують бiля гармати.

– Бiжи до них, Софiйко, питай!.. – зупинились жiнки.

А тiльки Софiйка стала наближатися до зенiтниць, дiвочий смiх одразу пригас, шапки-вушанки з випущеними з-пiд них пасмами волосся застигли рядком бiля брустверa, i на розпашiлих обличчях з'явилася настороженiсть. Що за одна зволила в iхнiй зонi з'явитись? Видно, ця мiсцева красунька рокiв сiмнадцяти викликала в них, крiм настороги, ще й схоже щось па ревнощi чи докiр. «Ми ось воюем, нам вiйни дiстаеться пiд перший номер, а ти собi коло мами! Квiтчастою хусткою вив'язалась, випустивши чубчика-гривку на лоба, з брови-чорноброви, мабуть, сажею наваксила, щоб приманювати наших лейтенантiв! А де вчора була? Чи, може, й з тими хихи справляла?…»

– Дiвчата, де тут госпiталь? – чомусь хвилюючись, спитала Софiйка.

– А тобi нащо? – холодно озвалася з ями широколиця блондинка. – Нездужаеться?

Вловивши холодок насмiшки, Софiйка мимоволi випросталась i, закипаючи образою, кивнула з ревнивою гордiстю в бiк саней:

– Льотчика веземо!

Цього було досить: миттю перемiнились дiвчата! Мов вiтром винесло iх iз ями, гуртом пiдбiгли до санчат, оточили, защебетали, розглядаючи невiдомого з тим його виставленим па видноту планшетом, навперебiй розпитували, за яких це сталось обставин…

Льотчик кволими устами усмiхнувсь до зенiтниць:

– Як та чому – про це, сестрички, буде ще кому доповiдати… А рятiвницi моi – ось вони, перед вами…

Старшi жiнки помiтно запишалися при цьому, одначе в розмову встрявати не стали – хай уже Софiйка сама… А Софiйку тим часом наче вiдсторонили. Одна iз зенiтниць, кругловиденька, русява, низько схилившись над льотчиком, бойковито пропонувала:

– Може, вам нормочку спирту для пiдiгрiву?

Заболотний заперечливо ворухнув головою:

– Ми тут до сам-жене звикли.

– О, то у вас життя! В надiйних, видно, руках опинились, – засмiялись дiвчата, i вже блищики привiтностi застрибали кожнiй в очах, навiть та широколиця блондинка глянула на Софiйку подобрiлим поглядом, мовби подумки вибачалася за своi недавнi пiдозри.

– А де ж тут можуть бути однополчани моi? – ось що найбiльше йому хотiлось би знати.

Про частину, яку льотчик назвав, дiвчата навiть не чули, такий бо ж наступ, всi в русi, кожен день аж трiщить пiд навальним натиском подiй… Полк не втече, сказали йому, спершу вилiкуватись треба… Лiкарiв на станцii одначе не виявилось, медсанбат iхнiй розташувався десь у Петропавлiвцi, але ж туди неблизький свiт – ще кiлометрiв та кiлометрiв… Жiнки переглянулись.

– Ну як, корiнна?

– Анумо берись, борозенна…

І знов упряглись у мотуззя.

– Вперед на захiд, на Петропавлiвку! – рушаючи з мiсця, скомандувала сама собi тiтка Василина, i зенiтницi розсмiялись, бо Петропавлiвка лежала якраз на схiд.

Санчата з льотч

ком поскрипiли далi, а навздогiн iм котрась iз зенiтниць ще догукувала, пояснювала зичливо:

– Не доiжджаючи до села, побачите шатро брезентове, величезне, мов цирк… Ото вiн i буде, медсанбат!..

Але ж як тут перебратися через насип? Живого мiсця нема: по всьому полотну гороiжаться потрощенi шпали, якась тут сатанинська машина-шпалорiзка пройшлася, порiзала, повивертала важезнi колоди, з сiрниковою легкiстю поламала кожну шпалу якраз посерединi, i тепер стирчать вони, задертi по насипу, чорним наiжаченим палiччям. Дорога просто приголомшила жiнок своiм виглядом, вжахнула й пригнiтила iх самою безглуздiстю нищення.

– Та оце не гаспиди, – примовляла тiтка Василина. – Кожну шпалу, наче ножем…

А мати Софiйчина, мiряючи поглядом знiвечене полотно, сказала до доньки тужливо:

– Ой не скоро, дитино, по такiй дорозi наш батько повернеться…

За будкою на переiздi iм таки вдалося подолати насип, i незабаром вони видобулись знов на просторе.

Софiйка змiнила в упряжцi тiтку Василину, й санчата заскрипiли далi. Не гомонiлось тепер, iшли мовчазнi, шукаючи поглядами у вiдкритих снiгах ознаки рятiвного медсанбатiвського шатра. Одначе попереду бiлiв голий степ. Софiйка, напружившись в упряжцi, брала майже весь тягар лямки на себе, щоб хоч у такий спосiб зробити матерi полегкiсть, – тепер у супрязi з донькою мати справдi вiдчула себе вiльнiшою. В однiм мiсцi зустрiлись iм тi, що поля розмiновують, тодi набрела ще якась команда, здаеться, похоронна, бiйцi в опущених вушанках перекинулись iз жiнками словом, спитали, кого везуть, i знов – снiги та безлюддя, слiди гусениць, закрученi лютими вiражами, кинутi гармати, мертвi танки кособочаться, а ще далi чудом уцiлiлi ожереди соломи де-не-де маячать у полях пiд самий небокрай.

Софiйцi з думки все не сходила зустрiч iз зенiтницями. Пiсля Вузловоi дiвчина вiдчула себе певнiше, сама не знае чому. Може, що помилилися в нiй, не за ту спершу прийняли? І самi ж потiм зрозумiли, що вийшло невдало, опеклися на нiй, промахнулися у своiх пiдозрах, бо, Мабуть, збила iх з пантелику Софiйчина легковажна гривка, грайливо випущена витком-колечком з-пiд хустки на лоба, – про це перед люстерком подбала Софiйка, рушаючи в дорогу… Кому не хочеться бути гарною? Хай вiн запам'ятае ii якщо й не красунею, то таки ж нiчогенькою! Коли-небудь, може ж, згадае, як звела його бiда з молодою степовичкою десь там, на хуторi, що хоч i досить ошарпаний, оббитий вiтрами, а зветься так нiжно, майже пiсенно – Синiй Гай… І це колечко завитка русого йому ж подобалося, сам про це Софiйцi казав, а зенiтниць, видно, якраз воно й схиляло до холоду з нею – холодок недовiр'я, до певного моменту явно ж вiдчувався… А ось коли сказала iм оте гордовите: «Льотчика веземо!..» – як це iх переiнакшило одразу! Та й саму себе Софiйка тiеi хвилi на те побачила в iншому свiтлi, щось ii нiби пiднесло У власних очах. І все завдяки йому. Ще гострiше тут збагнула, який надiйний зараз вона мае захист в особi цього мовби самою долею посланого iм льотчика, – i захист, i оборону проти будь-кого! Хай поки що нездвижний лежить па санях у своему глиняному гiпсi, що наклали йому хутiрськi зцiлительки, хай ще й нельотний i навiть неходячий цей сокiл ваш, але бiля нього всi ви можете почуватись у безпецi, нiхто вас не скривдить, нiчим не посмiе дорiкнути чи принизити безпiдставно, навiть якби хто й знайшовся такий… Теплiшало й теплiшало Софiйцi на душi» i ще дорожчим ставало для неi те почуття, що виникло мiж нею i Заболотним, почуття таке хвилююче, соромливе й притаене, що про нього нiкому й не догадатись знають про це тiльки двое: вiн i вона.

Озираючись подеколи, бачила на санчатах закушкану, дорогу iй людину, весь час задивлену в небо, в те сине, просторе. Що колись було йому раем, а потiм так безжально кинутого його неподалiк Вузловоi в осiннi кураi, де б вiй i кров'ю стiк, якби його не пiдiбрала зiркоока синьоганська дiтвора.

Хоч i рухались заснiженим полем навпростець, однак не заблудились iз своiм льотчиком серед снiгiв, не проминули Петропавлiвки та ще й прибули якраз вчасно. Медсанбат уже згортав своi шатра, збирався перекочовувати кудись далi услiд за фронтом, – iм просто пощастило, що встигли його застати на мiсцi. Прийняли Заболотного вiд них у жарко натопленiм примiщеннi школи, де багато було поранених, призначених для евакуацii в тил.

Лiкарi, приймаючи льотчика, з перших побiжних оглядин оцiнили, що догляд за ним був бездоганний, а на глиняний iхнiй гiпс старший iз хiрургiв навiть усмiхнувсь, сказавши, що це дотепно, слiд би виписати патент на таке нововведення.

Льотчик, влучивши момент, стиха про щось перемовився з головним хiрургом, а коли настала мить прощання, заговорив до своiх рятiвниць незвично серйозним тоном, без тiнi жарту:

– Документ вiдповiдний вам зараз видадуть, вiзьмiть, не соромтесь, життям-бо ж ризикували…

Софiйчина мати подякувала, а до льотчика мовила:

– Не забудь же нас.

– Я вас не забуду, – пообiцяв вiн. – І ви мене запам'ятайте: Заболотний Кирило Петрович, гвардii винищув

ч, вiчний боржник ваш, – i аж нахмурився, щоб не виказати свого хвилювання. – Веселим запам'ятайте…

– Одужуй, – сухо схлипнула тiтка Василина. Льотчик, окинувши поглядом усiх трьох, затримався посмутнiлими очима на Софiйцi. Вона стояла як пiч.

– Що ж тобi, Софiйко, лишити на згадку?

Дiвчина мовчала.

– Не знаю навiть i що, – додав вiн, дивлячись на неi ласкаво.

– Карточку оту подаруйте, – раптом видихнула дiвчина випроставшись, готова, здаеться, так i бризнути слiзьми.

Йшлося про той груповий фотознiмок, що зберiгався у нього в планшетi пiд штурманською картою, уже вiдлiтаною тепер.

– Якщо так ти ii уподобала… Пiдемо ради цього навiть на порушення…

Взявши непораненою рукою планшет, Заболотний простягнув його Софiйцi:

– Бери. З планшетом бери.

– Спасибi.

Дiвчина взяла, густо зашарiвшись.

– Фото нi до чого не зобов'язуе, – всмiхнувся льотчик, – та все ж: краще згадай i подивись, анiж подивись i згадай…

Тiтка Василина, видно, була невдоволена цiею церемонiею.

– Карточки дарувати, – буркнула вона, – то недобра прикмета…

– Для нас добра, – рiшуче мовила дiвчина. – Хiба нi?

І несподiвано для всiх, нахилившись до льотчика, швидко, нiби обпалюючись, чмокнула його в щоку.

– Оце по-нашому! – пiдбадьорливо зауважив хiрург, а дiвчина, як вогнем залившись, сахнулася геть вiд льотчика й слiпма кинулась до дверей, – без слова вискочила зi школи, знов навстрiч бiлим снiгам.

– Ось i вхенькали день, – сказала тiтка Василииа, коли опинилися за селом. – Валянки ось зовсiм розлазяться… А чи по тiй розписцi нам у сiльрадi скидку на податок дадуть?

– Кому що! – спалахнула вiд сорому Софiйка. – Ну як ви можете?

– А що такого? Хiба не заслужено? Сам же казав: життям ризикували…

– Таж не в тiм рiч, – хвилювалась дiвчина. – Що рятували – в самому цьому вже щастя…

– А правда, – сказала Софiйчина мати. – Допомогли, то й добре. Всi гуртом, хто як мiг… Хай йому доля тепер сприяе, – додала вона тихо.

Софiйцi вже в полi згадалось, як вiн одного разу сказав iй, коли що називав ii на «ви»: «Ви помiтили, Соню, як горе еднае людей? Єднае, звiсно, i радiсть, а от – що горе…»

Щось схоже поеднало i iх обох, поеднало так несподiвано, зовсiм випадково. Забуде чи пi? Це для Софiйки зараз було найважливiше – найважливiше з усього-усього на свiтi! Вiн-то, звичайно, дав зрозумiти, що не забуде ii бо е, мовляв, речi, якi не забуваються нiколи, та чи кожен iз нас владен над своiм почуттям? І хоч нема в неi нiяких пiдстав пiддавати сумнiвам правдивiсть його слiв, правдивiсть кожного його погляду, прощальноi сумовитоi усмiшки, все нiбито зараз за те, що розлука ця не буде вiчна, принаймнi не повинна б вона стати такою, та все ж, та все ж!.. Адже навiть поза його волею обставини можуть скластися так, що опиниться вiн для тебе в недосяжностi, вiйна ж тривае, i Заболотний свого не вiдлiтав, вiн певен цього, певен, що не раз ще зiв'еться в небi його «яструбок»… Духом хлопець мiцний, вiрить у свое бойова щастя, але ж на вiйнi, там нiхто не застрахований… «Пiдеш – не вернешся» – таку п'есу ставили колись у депо. Десь далi й далi вiн буде вiд Софiйки, вiд цього богом забутого хутiрця, наринуть iншi враження та зустрiчi, i невiдомо, чим душа вiдповiсть, коли стрiнеться йому на путi котрась отака, як ця бойковита зенiтниця, що припа» дала йому сьогоднi до грудей та аж виспiвувала, пропонуючи спирту для вiдiгрiву. Кого знайдеш, кого забудеш, з ким життева дорога поеднае тебе – цього нiяка ворожка не скаже, а тiльки такий щем, така тоскнота на душi!.. І цi аж до обрiiв заснiженi степи дихають зараз на Coфiйку самою спустошенiстю, доймають вiтром осиротiлостi, якоюсь мовби арктичною холоднечею. Наче i полишив вiн iй iскорку надii, стиха десь жеврiе вона в грудях, то пригасне, то знов зажеврiе, але серце е серце, i нiчим тобi не пересилити гiркоту розлуки.

– Був, та й нема, – сказала тiтка Василина, коли вони зупинились пiд скиртою перепочити в затишку.

– Наче з рiдним сином попрощалася, – призналася мати Софiйчина.

– І я теж, – тiтка Василина сухо схлипнула в рукавицю.

Станцiйна вежа ледь мрiяла в далечi, цегла споруди холодно червонiла в призахiднiм сонцi.

Софiйка сидiла на самiм краечку саней близько до жiнок i крiзь думки чула, як вони гомонять мiж собою, знову йшлося про нього, про Заболотного, для них чомусь мае значення, що родом вiн десь iз-за Днiпра, з-пiд Козельська, це не так i далеко…

– Пригадуеш, Оксано, як ми колись, ще дiвками бувши, туди на ярмарки iздили, – вже звеселiлим голосом зверталась тiтка Василина до Софiйчиноi матерi. – Та як застерiгали нас матерi, щоб не задивлялись на тамтешнiх парубкiв… Не виходьте, казали, дiвчата, замiж за Днiпро, бо там у них, в Заднiпров'i, самi розбишаки, а цей, бач, який славний виявився…

Потiм жiнки знов ледве не засперечались мiж собою, бо однiй iз них здалося, що коли прощалися, то на очах у льотчика, ей-же-ей, сльоза забринiла, а друга запевняла, що то просто вiд вiтру та вiд морозу…

– Не з тонкосльозих вiн, а втiм…

втiм, зiйшлися обидвi на тому, що, може, й сльоза бо хоч i льотчик, а серце ж у грудях не кам'яне.

Бiло-бiло в iхнiх степах, аж до крайнеба лежать розстеленi полотна снiгiв. Вiтер iз-за скирти пiддимае, чути десь над вухом бринить обмерзлою соломиною… І раптом тiтка Василина, не зводячи очей iз заснiженого простору згорбившись, як сова, заскрипiла сухим, нiби примороженим голосом:

Забiлiли снiги,

Та забiлiли бiлi…

Це вона спiвала. І товаришка ii дiвоцтва, мати Софiйчина, по якiйсь хвилi знехотя, хрипкувато, наче з простуди, приедналась до неi. Софiйка з глибоким щемом душi слухала цей iхнiй мовби безпомiчний спiв, iхню мовби скаргу до безкраiх снiгових полотен, до того холодного обрiю, i враз, набравшись духу, влучивши в тон, i сама пiдхопила пiсню на весь голос – дзвiнко та молодо:

Забiлiли снiги,

Ой та забiлiли бiлi!..

І, здаеться, на всi чотири сторони свiту не було зараз нiде такоi далечi, куди б не долинули цi здруженi горем жiночi голоси, що так i били пристрастю й тугою з-пiд степовоi самотньоi скирти.

Глава І

Мчимось.

Ще рано, ще майже нiч. Траса досвiтня, однак, живе плавко тече рубiнами – цiлi галактики тих вогнiв червонiють в пiтьмi перед нами, бiжать i бiжать десь у далеч у безвiсть.

Друг мiй сидить за кермом, друг дитячих лiт. Свiтить у темрявi сивиною, що до неi нiяк я не можу звикнути _ посивiв Заболотний за останнiй рiк чи два, перебуваючи вже тут, за океаном, куди його метнула доля ще на один випроб. Всього, видно, звiдав мiй друг на цих своiх дипломатських хлiбах, мае вдосталь тут i прикрощiв i гiркот, однак скарги вiд нього не почуеш, та й з вигляду не скажеш, що перед тобою людина, втомлена життям. Не скажеш, що владу над ним взяли лiта чи обставини.

Спортивно-легкий, пiдтягнутий, сидить, вiльно випроставшись, поклавши без напруги руки на кермо. Менi уявляеться, що саме ось так сидiв вiн колись у кабiнi свого «яструбка», коли полiт випадав спокiйний i поблизу не вiдчувалося небезпеки.

Заболотний вважае себе щасливцем, щиро в цьому переконаний, хоча всього дiсталось йому в життi – i в небi горiв, i виходив з оточення, знову лiтав i знов падав, у чому вiн i не вбачав нiчого дивного, адже, за його словами, життя фронтового льотчика якраз i складаеться iз падiнь та воскресiнь, вся рiч тiльки в тому, щоб останнiх на одне було бiльше. Вiд одного з колишнiх його бойових побратимiв довелося менi чути, що Заболотний був льотчиком першокласним, в полку називали його «лiтаючим барсом», хоча сам Заболотний про своi подвиги розпросторюватись не любить, а якщо – пiд настрiй – i викличеш на вiдвертiсть, то скорiше вiн зобразить себе в ситуацii напiвсмiшнiй, близькiй до комiчноi. Розповiсть, скажiмо, як пiсля якогось там вильоту, геть поскублений, ледве дотягнув до аеродрому на оцупку одного крила, або, як у них кажуть, «на однiй площинi», умовчить лише, що товаришi потiм збiгались з усього аеродромного поля дивитися, тетерiючи в подивi: на пiвкрилi хлопець долетiв, на власному ентузiазмi дотягнув до рiдноi смуги!..

Розвиднюеться повiльно, майже непомiтно, весь час iдемо в сутiнках, рубiни переднiх машин без кiнця втiкають вiд нас, зникають в ще схожих на нiч iмлах свiтання. Сигарети «Кемел»[3 - З верблюдом у пустелi коло египетських пiрамiд.] лежать поруч Заболотного, на переднiм сидiннi. Час вiд часу, не змiнюючи пози, вiн тягнеться рукою до пачки, до того верблюда i, навiть не глянувши в той бiк, звичним, безпомильним рухом добувае сигарету. Прим'яв, тицьнув у зуби, припалив, коротко блиснувши електрозапальничкою, i знову загнав запальничку на мiсце, в гнiздо на панелi. Все це Заболотний робить, здаеться, машинально, нiби нехiтьма й недбало, а втiм, з винятковою точнiстю, – кожний рух, вiдчуваеться, виконувався безлiч разiв, i з часом його доведено майже до автоматизму. Поряд iз запальничкою на панелi рябiе налiплений: малюночок, зроблений дитячою рукою: акварельне сонце в розпатланих променях, якiсь квiточки, комахи – звичайна дитяча iероглiфiстика… Це робота. Лiди, юноi нашоi супутницi, що, забившись, як пташеня, в протилежний вiд мене куток машини на заднiм сидiннi, ще, здаеться, там додрiмус, доловлюе своi невиловленi за нiч сни.

Наiвний дитячий живопис не вiдволiкае Заболотного, нiби не iснуе для нього, – уважний ведiйський погляд мого друга невiдривне прикутий до автостради. З пiвсутiнi Заболотний вiдкриваеться менi лиш частково: бачу його карбований профiль, скроню посрiблену, краечок усмiшки, що час вiд часу з'явиться, змайне, викликана невiдомо чим.

– Не хвилюйтесь, Соню-сан, все буде о'кей! – раптом каже вiн, видно, уявивши залишену вдома дружину.

Якщо iснуе телепатiя, Сонi, звичайно, буде приемно почути таке запевнення.

По якiйсь хвилi Заболотний кидае через плече позирк у мiй бiк i, переконавшись, що я не дрiмаю, знов подае голос:

– «Дымом дымится под тобою дорога, гремят мосты…» Пригадуеш, у Гоголя? Багато хто любить дорогу, i я, грiшний, теж люблю! Сам не знаю за що. Ось такий тобi tractus, – що, здавалось би, в ньому? Мо

ливо, дороги тим нас заваблюють, що несуть у собi якiсь загадки, щораз обiцяють якiсь несподiванки?… Дорога – це ж завжди тайна! В ii незвiданостi й нерозгаданостi е щось спiльне з людською судьбою… Чого ти мовчиш?

– Слухаю.

– Самий вигляд дороги, невже вiн тебе не хвилюе?

– Коли як.

Минае пауза, i друг мiй знову береться розвивати цю тему, спiваючи хвалу дорогам, бо саме вони, як вiн вважае, дають людинi, окрiм вiдчуття тайни, ще, може, й найповнiше вiдчуття свободи! Адже тут вивiльнився ти нарештi з-пiд кормиги клопотiв, вихопився з гравiтацiйного поля буднiв, з нiкчемноi суети й метушнi! Ти вже нiби нiчий, ти в польотi, а до ж iще так, як у польотi, можеш належати сам собi? Ще вчора був розшарпаний клопотами, всякою шамотнею, був прикутий до сiроi скелi марнот, а зараз весь ти в обiймах далечi, простору, тут тобi тiльки вiтер брат!..

Щоб трохи стишити темперамент мого друга, нагадую про його обiцянки дружинi – не гнати на трасi чимдуж, не перевищувати швидкiсть.

– Соня доручила нам з Лiдою контролювати тебе.

– Будь ласка, – примирливо каже Заболотний. – Тiльки який з тебе контролер? Кабiнетна душа, ти ж нiколи керма в руках не тримав… Щоб зрозумiти, точнiше вiдчути, треба справдi стати людиною трас, вловити ритми гудучих цих швидкостей, музику лету! Нi, дорога – це прекрасно! Ти згодна зi мною, Лiдо?

Лiда не озиваеться.

Заболотний тим часом знов дае собi волю:

– Крiм напруги керма, тут скидаеш всi iншi напруги, – для нервiв це якраз те, що треба. Можеш iхати плавом, а можеш гнати на всi стонадцять миль, коли вже й шкали для стрiлки не вистача! Можеш спiвати вiд захвату, думати про щось наймилiше, скажiмо, про глинища та яруги нашоi незрiвнянноi, в дерезi та пилюцi Тернiвщини, що зараз так далеко вiд нас, мов Шумерське царство, мов яке-небудь степове Урарту!.. Вiльний ти тут у помислах i в бажаннях, можеш усмiхнутись комусь невiдомому, i тобi хтось усмiхнеться, пролiтаючи поруч… Бо тут – у дорозi, в цих швидкостях – ти вiльний вiд умовностей, суетностей i марнот, ти рiвний усiм, хто летить, долае простiр, ти тут брат людству! – екск'юз мi за високий штиль…

– Нiколи не бачила вас, Кириле Петровичу, в такому захватi, – сказала здивовано Лiда. – Чи, може, це чиiсь вiршi?

– Моi, Лiдо, моi, але бiльше не буду, – покаявся перед нею Заболотний i по якомусь часi звернувся до мене вже тоном спокiйнiшим, серйозним: – У кожному разi, друже, мене дорога щоразу чомусь хвилюе. Чи буде то маленька стежина, що побiгла в поля, чи сучасна гудронова траса… Хiба ось така стрiчка, що зникае перед тобою десь у безвiстях, може своiм виглядом не викликати в нас певнi емоцii?… Пригадуеш, як, бувало, котрийсь перехожий питався в нас, пастушат, у степу: «Куди ця дорога веде?» Чуеш – веде?… Та й нам кортiло бiльше знати про нашу дорогу: куди вона? Звiдки? Де iй початок? До буде кiнець?

– А по-моему, – докидае Лiда слiвце, – дороги нiзвiдкiль не починаються й не кiнчаються нiде…

Заболотний думае якусь мить, нiби зважуе те, що сказало дiвча, потiм визнае:

– Може, ти й маеш рацiю… Хоча все на свiтi десь-та-ки своi початки бере i десь мусить мати своi фiнали:;. принаймнi коли йдеться про чиюсь конкретну стезю. От хоч би i в нас iз ним, – це стосуеться моеi особи, – почалося вiд стежини на левадах не вiдомоi тобi, Лiдо, Тернiвщини, де зустрiчали ми свою дитячу зорю, а тепер ось намотуемо милi на цьому хайвеi… Запитую, що воно означае дослiвно – хайвей.

– High – висока, way – дорога, – впевнено подае голосок Лiда. – «Косоку доро» буде по-японському.

– Дороги такого типу спершу ставили на естакадах, – пояснюе Заболотний, – звiдси, очевидно й highway… Траса, яку нiщо не перетинае. Вiдкрита для швидкостей… Бетон i вiтер! І ти! Жени, скiльки вистачить духу!

Розшматоване повiтря свистить мимо нас. Стрiлка спiдометра тремтить на освiтленiй шкалi, лiзе кудись угору, на отi самi стонадцять миль. Заболотний деколи позиркуе на стрiлку весело, бешкетне, певне, згадавши настiйливi застороги дружини: «Ти ж там, серденько, не жени! Не жени, благаю!»

І, наче вона його чуе десь там, доповiдае без усмiху:

– Йдемо в нормi, не хвилюйтеся, Соню-сан… Я нагадую йому про нашу японську пригоду[4 - Востанне ми з Заболотним зустрiчалися там.], як ледве не вкоротив нам вiку той чортiв фургон, що з усього розгону врiзався в нашу машину, коли ми зупинились на перехрестi перед свiтлофором. Тiеi ночi ми iхали з Хiросiми, в дорозi все складалось нормально, а вже в передмiстi Токiо… Удар був такоi сили, що ми послiпли, ми навiть не встигли збагнути: звiдки, що це? Із живоi дороги одразу в тьму небуття, лиш в останнiм проблиску свiдомостi змигнуло: «Вже нас нема! Ось так воно настае…» Щось подiбне, мабуть, вiдбувалось i з тiею художницею, котрiй пiд час атомного вибуху над Хiросiмою здалося, що вибухнуло сонце, сталася космiчна катастрофа, – нещасна жiнка потiм i вмерла з думкою, що сонце справдi вибухнуло й бiльше його не буде.

Опритомнiвши, ми перемовились:

– Ти живий?

– А ти?

– Та наче…

Полiсмен

, надбiгши до мiсця подii, до того високого червоного фургона, який стусонув нас, iз службовою вправнiстю вишарпнули з кабiни геть переляканого японця-водiя, маленького, зiщуленого, який i не заперечував своеi провини, не виправдувався, – марно й вiдмагатись, мовляв, вiн, тiльки вiн винен… Доки полiцiя була зайнята обстеженням та вирiшувала, чи ми дотягнемо своiм ходом до амбасади, водiй, не вiдходячи вiд Заболотного, уналим, беззахисне винуватим голосом пояснював, що з далекого рейсу йде, двадцять годин не залишав кабiни, вважав, що витримае, дотягне, одначе перевтома таки взяла свое: на якусь мить, може, очi склепилися, задрiмав, i от…

– Здорово ж нам тодi пощастило, – коментуе пригоду Заболотний. – Витримати такий удар – i зостатись живими, навiть не покалiченими… Нi, ми з тобою щасливi, як собi хоч!

– Якщо хто й вiдчув себе щасливим, – кажу до Заболотного, – так це той нещасний водiйчик фургона… Бiдолаха аж просяяв, коли ти заступився за нього перед полiсменами, впросивши iх не заводити справи… Попокланявся, задкуючи до фургона, просто не вiрив, що його вiдпускають…

– А що з нього вiзьмеш… Ухенькало людину в рейсi, це ж тiльки уявити – майже добу за кермом.

Стугонить дорога. Справдi мовби нiчого вже для нас не iснуе, тiльки ця швидкiсна траса, ii нескiнченнiсть, ii гудучий, зникаючий у темрявi бетон. Гуде й гуде пiд нами серед досвiтнiх просторiв, розшматовуе тумани, розтинае навпiл зорянi тауни й сiтi, влiтае в стугонливi тунелi й стрiлою вилiтае з них… При виiздi з мiста перед нами виникла цiла сув'язь дорiг, вони тут сплелися гiгантським вузлом, – суцiльний якийсь iероглiф iз залiза й бетону! Вигини, схрещення, повороти, розвороти, – здавалось, як ми й виберемось звiдси. Десь унизу пiд нами – наперерiз – гримотить залiзниця, над нами в темрявi теж залiзна гуркотнява, там по мосту, серед плетива металевих конструкцiй, безперервно пролiтають силуети машин, проскакують на шалених швидкостях, з ночi – в нiч, з туману – в туман… Естакади, вiадуки, химерна геометрiя дорожнiх споруд. Дуги дорiг вигинаються увсебiч, дiляться i еднаються, поскручувавшись, мов рептилii, проходячи одна крiзь одну, i знов пружинно випростовуються, шукаючи простору, невiдь-звiдки виникаючи, невiдь-куди ведучи… Свiтяться рекламнi щити, летять навстрiч загадковi цифри, знаки засторог, в'язь якихось дорожницьких вензелiв, зрозумiлих тiльки для втаемничених. Лiда з свого кутка час вiд часу озираеться:

– Вони iдуть за нами.

– Хто – вони?

– Вони… Отi.

– Заболотний, глянувши в люстерко, де видно, що вiдбуваеться на трасi за нами, сказав приспокiйливо:

– Тобi здалось.

Дорога нуртуе, пульсуе, всьому, що обiч неi, вона передав свiй шал. Можна уявити, як далеко сягае гул траси довколишнi простори, де уce живе перебувае цiлодобово пiд владою цього глухого, пульсуючого стугонiння… Нi вдень, нi вночi не знаючи спокою, дорога все жене й жене себе кудись.

– Нi, дорога – це таки життя, – згодом розмiрковуе Заболотний, вже без того пафосу, що ранiш. – Є таки в вiй якась магiя. Згадай, який настрiй обiймав нас, хлопчакiв, коли одразу за село перед нами вiдкривався степовий шлях на Вигурiвщину i десь далi, далi… Ми вже й тодi вiдчували, що дорога мае в собi якусь таiну i велич.

– Лежить Гася, простяглася, як устане – неба дiстане, – згадалась менi одна з наших дитячих загадок, i я звертаюсь з нею до Лiди: – Що це буде?

– Оця ваша «Гася»? – І дiвча без будь-якого зусилля вiдгадуе: – Звичайно ж, дорога… в специфiчнiм уявленнi.

– Нiчогенька собi Гася – всмiхаеться у далеч траси Заболотний. – Кiнця-краю iй нема… Вона еднае, вона й розлучае. Зрiдка вiдповiсть, а частiше сама запитуе про щось… І що цiкаво: для всiх iснуе вона – як небо чи як повiтря… Будь ласка: мчаться тут мiстери добрi й недобрi, бiлi, чорнi, старi, молодi. Правдивi, брехливi. Сучаснi донкiхоти й, може, сучаснi гамлети, собакевичi. Поруч у потоцi летять витончена душа й свиняче рило, зiрка екрана й гангстер, генiй i вбоге нiщо… Для всiх вона, друзi, ця траса летюча, для всiх! І на це треба зважати…

Глава II

Так випадае, що i нас iз Заболотним все зводять дороги. Зараз ця ось траса пiдхопила обох, а роки три три тому, волею випадку, зустрiлись ми з ним у Японii, де Заболотний працював у той час, разом провели кiлька днiв, i навiть у рiднi краi довелось повертатися разом, – Заболотнi летiли, як вони тодi гадали, додому вже назовсiм.

Квитки нам були замовленi на один iз рейсiв нововiдкритоi авiалiнii Токiо – Москва – Париж, вилiтали ми напровеснi, в пору цвiтiння сакури, i як нам пам'ятне тодi летiлось!

Ось ми ждемо вiдльоту, в порту Ханеда, подружжя Заболотних помiтно схвильоване, вiдчуваеться, що в душi обое вони з чимось прощаються, та й справдi ж бо полишають за собою ще одну i таки неабияку смугу життя. iх проводжае багато друзiв, час вiд часу вони – то Заболотна, то чоловiк ii – перемовляються з кимось iз проводжаючих. Заболотний жартуе щодо своеi палицi, на яку вiн ще спираеться пiсля дорожньоi пригоди, Заболотна поглядае

на чоловiка сторожко, вважаючи, певне, що йому, не зовсiм одужалому, ось-ось може знадобитись ii допомога. Збоку просто зворушливо дивитись, як вони, влучивши хвильку, користуються нею, щоб i тут, серед веремii мiжнародного аеропорту, вiдсторонившись вiд усiх цих сигналiв табло, реклам та сатанинських аеродромних гуркотiв, залишитись вiч-на-вiч, коли близькi люди можуть хоч ненадовго дозволити собi цей стан взаемноi емоцiйноi невагомостi, такий рiдкiсний в епоху стресiв та смогiв стан, коли очi тануть в очах, усмiшка зникае в усмiшцi, i немае вже подiлу душ, е тiльки зорянi цi хвилини, напоенi музикою, чутною лише для двох… Навiть людям стороннiм приемно було дивитись на таку мовби сентиментальну, але якось приемно сентиментальну пару, на це щире й вiдкрите людське почуття, що приваблювало своею внутрiшньою гармонiйнiстю. Як делiкатно могло це почуття поправити пальчиками краватку йому на шиi, або, мимовiль прориваючись нiжнiстю, здмухнути невидиму пушинку iй iз плеча, або разом усмiхнутись, загледiвши на сторонi щось таке, що iм здалося комiчним.

Справжне почуття хоча нi на кого й не зважае, проте й не ображае нiкого, скорiш воно викликае симпатiю, зацiкавлюе вас i приваблюе, як усе прекрасне, що зустрiчаеться, на жаль, не гак i часто в життi. Чи не тому й ця пара немолодих уже людей стала об'ектом – зовсiм не iронiчного, зовсiм не цинiчного – зацiкавлення з боку цiлоi ватаги французьких студентiв, ультрамодних дiвчат та хлопцiв, що, обвiшанi сумочками, строкатi, картатi, патлатi, в рябих та червоних штанях, оповитi сигаретним димом, з гiтарою[5 - Однiею на всiх.], вiдлiтають цим же рейсом на Париж. Юному товариству зразумiло, що перед ними дипломатська пара, мабуть, з сов'етам басади, нiчого ведмежого в них, в манерах е навiть привабливiсть, своерiдний шарм… Вiн високий, елегантно вбраний, з iскрами сивини на скронях, з поглядом зичливим, вiдкритим. Спираеться на паличку, виходжуеться, певне, пiсля якоiсь травми. Мадам його ростом невеличка, тримаеться просто, але з гiднiстю, гарна собою, тiльки обличчя чомусь блiде, мабуть, змучене токiйськими смогами. Коли вона легким доторком поправляе чоловiковi на грудях краватку чи якусь там застiбку, дивлячись на нього нiжно, мов перед розлукою, в нiй з'являеться щось молоде, дiвоче, видно, ще не спопелилась душа в цiй жiнцi, i не не почувае на собi тягаря лiт ii стрункенька, доладна постать в дорожнiм плащi, в акуратнiй, трохи пiднятiй – на японський манiр – зачiсцi. Нема в нiй претензii, як це часом бувае в дружин дипломатiв, е стримана, природна гiднiсть, а надто ж очi в цiеi Заболотноi-сан: коли, хвилюючись, зведе iх угору, на чоловiка, вони стають сяючi, просто розкiшнi!.. Все це не проходить повз увагу французьких дiвчат та хлопцiв, i японцi та японки теж вмiють таке оцiнити, декотрi з пасажирiв перемовляються мiж собою з цього приводу зовсiм без iронii: гляньте, якi очi в тiеi жiнки!.. Напрочуд гарна пара… Чим не символ злагоди й щастя! Але чому це нас дивуе? – схаменуться потiм студенти. Чому ця сценка людського тепла, подружньоi любовi та злагоди, чому вона для нас стае дивом? Справдi, чому? Чи не занадто багато стае в життi дисонансiв, що навiть i такi, по сутi, звичайнi людськi сценки починають нас вражати?

Незадовго до вiдльоту Заболотним довелося витримати, видно, для них неминучий емоцiйний шквал: цiлим з'юрмиськом налетiли посольськi, переважно жiноцтво, з квiтами, з бурхливим проводжальницьким лементом.

– Шампанського! Вiдiбрати в них вiзи! Заболотний, Соню ми не вiдпустимо, як собi хочте!

– Гейшу хай звiдси бере, а Соня залишаеться з нами, – ну як ми будем без неi?! Хто наших нащадкiв амбасадських бавитиме?

І ще якийсь землячок солоденький крутився тут весь час бiля Заболотних, намагаючись розважити iх своiми проводжальницькими дотепами.

– Побачите ваших – кланяйтесь нашим!

Але це чомусь нiкого не смiшило. Солоденький мусив видвольнятися кислою миною.

Виникла потреба в деяких формальностях, отих, котрi поки що переслiдують пасажирiв по всiх митницях свiту, одначе жiноцтво i на це вiдгукнулось по-своему:

– Якi можуть бути формальностi для Заболотного!

– Вiн на цьому Ханеда – як дома!

– Всюди сiе мiжнародний приятелiзм… В нього тут кругом своi!

– А де в нього не своi? На Новiй Зеландii досi тiльки згадай мiстера Заболотного, одразу усмiшки: а, це той асi Такий веселий джентльмен! Так ганяе! Два «мерседеси» розбив! Совет козак!..

Весела злива жартiв навряд чи долинае до Заболотного, котрий саме у вiдсторонi стоiть з двома службовцями аеропорту, веде з ними, видно, дiловi якiсь переговори, i, коли стежиш за ним у цей момент, мимоволi усмiхнешся: оце стиль! Справа, може, дрiбничкова, але який вишкiл, гiднiсть, яке мистецтво ведення перетрактацiй! Витовчена японська надчемнiсть i приязна мудра манера терищанських сватiв, яким велено будь-що добути «кувицю», – ось де вони побратались! Ось де в усiм блиску виявила себе взаемна чемнiсть та надчемнiсть, делiкатнiсть i надделiкатнiсть, до чого ж доречнi тут i ця визнана

бома сторонами умовнiсть, що трохи iх аж веселить, i цiлком серйозна взаемна пошана й довiра, – усе те, що так не часто, на жаль, спостерiгаеш у стосунках мiж сьогочасними людьми. Складалося враження, що урядовцям нема зараз нiчого приемнiшого, як зробити на розвiтання бодай маленьку послугу цьому симпатичному Заболотному-сан, вони будуть просто щасливi чимось виявити йому сприяння, увiльнити це подружжя вiд дрiб'язкових, надокучливих формальностей, i, зважте, все це ми робимо як виняток лише для вас, Заболотний-сан, у вiддяку за те, що ви з свого боку завжди були до нас прихильнi суто по-людському, не шкодували пошани, тобто володiете справжнiм даром контактностi. Аж дивно менi було там на нього дивитись: де вiн цього навчився, рiдкiсного такого вмiння легко й природно сходитися з людьми? Помiчаю, як один iз колег Заболотного, понуристий, вдачею вовчкуватий, поглядае на нього з ледь прихованою заздрiстю, йому самому, видно, нiзащо не вдалось би отак легко порозумiтися з урядовцями й-на взаемне вдоволення – без тяганини повершити якусь там iхню, певне, справдi формальну справу… Вивчаеш роками у високiй школi дипломатськi хитромудрощi всiх часiв, опановуеш одразу кiлька мов, а де навчитись мови ось такоi – однiеi, найголовнiшоi, – власне, вселюдськоi: приязний погляд, усмiшка чемностi, уклiн пошани, дружнiй доторк до плеча – i вже Заболотний, вiльний вiд клопотiв, повертаеться знов до своiх.

– Все гаразд?

– На вищому рiвнi.

Табло сповiщае, що нам скоро виходити на посадку, та ось з'являеться ще один табунець проводжаючих – привiтнi японочки в кiмоно дрiбненьким пiдбiгцем наближаються до нас iз своiми терплячими япончатами, що то в тоi, то в iншоi виглядають iз-за спин, iз своiх пелюшкових коконiв. Малюки зiркооко й пильно, майже з дорослою серйознiстю зорять на нас, а матерi iхнi так мило сплескують руками, розквiтаючи в безмежно ласкавих усмiшках:

– Соня-сан! Соня-сан!

Ось, виявляеться, на чиi проводи вони поспiшали… Постукують сандалi-дзорi, жiночi руки з ходу складаються перед Заболотною для привiту, i старшi й молодшi японки схиляються низько[6 - Однак зовсiм не принизливо.] у своему традицiйному пластичному поклонi, i вже й Заболотна сяе очима iм навстрiч, вона, видно, не сподiвалася бачити цих людей серед проводжаючих i тим бiльше потiшена й рада, що вони не забули ii, прийшли. Соня-сан! Соня-сан… вакцина… бебi… полiомiелiт… Бiля нас не вщухае цей тонкоголосий щебет японок, i лише згодом, уже в лiтаку, менi вдаеться з'ясувати, в чiм рiч. Скiлькись часу тому на одних зборах Товариства японо-радянськоi дружби Заболотну обступили жiнки-матерi, одна тримала на виднотi дитинча, скручене полiомiелiтом, iншi теж протискались до неi з хворими дiтьми: збуджено виявляючи своi почуття, японки звернулись до Заболотноi з проханням допомогти iм будь-яким чином дiстати вакцину вiд цiеi недуги, – звiдкись iм стало вiдомо, що така вакцина зараз винайдена в Радянському Союзi, медицина ii саме випробовуе, лiки нiбито дають ефект… І ось вони зiйшлись на думцi, що Соня-сан само та людина, яка iм допоможе… Заболотний, котрий про все це жваво розповiдав менi в лiтаку, не без гордощiв Зауважив, що справдi в цiй iсторii Соня перевершила себе! Навiть i для нього було несподiванкою, якi запаси затятостi дружина таiла в собi, яку силу волi, наполегливостi раптом виявила сумирненька його Соня, коли пiд час вiдпустки стала добувати тi труднодоступнi лiки. Лише iй вiдомо, скiльки порогiв вона пооббивала, з скiлькома впливовими особами були в неi емоцiйнi, iнодi й сльозами покропленi зустрiчi, аж доки вакцину таки було добуто, хоч i вся вiдпустка ляснула па це. А як привезла вакцину та виявилось, що лiки справдi допомогли там комусь iз дiтей, то, ясна рiч, ким стала Заболотна для тих японських жiнок, при кожнiй нагодi тепер виявляли вони iй свою материнську вдячнiсть… Навiть телевiзiя про це випадок розповiла, i дружина дипломата, зовсiм того не сподiваючись, стала раптом популярною, аж ii на вулицях впiзнавали: ото ж вона пiшла, Соня-сан! Заболотна нiяковiла: ну що такого? Хай там комусь зарадила, подякували, то й чого ж iще? Тим паче, що згадана вакцина незабаром i тут перестала бути проблемою… Тож цiлком щиро Софiя Іванiвна вважала, що все це перебiльшено. А менi думалось: яке ж перебiльшення, якщо цi японськi жiнки в нiби й рядовому вчинку, а вiдчули щось нерядове, вiдчули, може, що рiч навiть не так у тiй вакцинi, як у запасах добра, котрi, часом малопомiтно, безефектно таяться в покладах чиеiсь душi… Вони, японки, були певнi, що й наш Заболотний в цьому розумiннi цiлком гiдний своеi Сонi-сан, вважалось, до речi, що вiн кревна рiдня тому знаменитому мiкробiологу Заболотному, який свого часу в Індii рятував людей вiд чуми та холери i в iнтересах науки на собi випробовував дiю збудникiв тих хвороб, щепив у Бомбеi собi чуму, про що тодi багато писалось у свiтовiй i, зокрема, в японськiй пресi.

– На жаль, на вiдмiну вiд свого великого земляка, – вiдповiдав простодушним японочкам Заболотний, – я нiчим таким науцi пр

служитись не мiг, па особливi заслуги перед людством не претендую, хоча в протичумних акцiях певну участь брати справдi-таки довелось, про що могла б посвiдчити небiжчиця Люфтвафе…

Та ось уже й хвилина розлуки. Жiночий щебет посилюеться, гурт наш рушав за черговою на вихiд до лiтака. «Арiгато, арiгато. Соня-сан!» – долинае здовкруг iз натовпу японок, i я бачу, як i в неi самоi, в нашоi Сонi-сан, сльози хвилювання бринять на вiях, вологим свiтлом сяють в ii ожинно-синiх, хоча вона й ступае а виглядом пiдкреслено веселим, щоб не виказувати перед присутнiми свою розчуленiсть, нiяковить ii, зараз отой блиск власних до краю налитих слiзьми очей.

Далi настае момент, коли зосталися тiльки тi, що для рейсу, проводжаючих нема, жде нас тепер поле оте аеродромне, де всюди ракетно блищать фюзеляжi, стирчать хвости, величезнi крила мало не зчiплюються мiж собою… Причаiлись перед ривком цiлi табунища турбореактивних, важкi громаддя застиглих швидкостей. Бiлий метал потужних акулоподiбних тулубiв, скло iлюмiнаторiв, огутнi шасi на брилах бетону, хащi величезних переплутаних крил – аж тiсно такому скупченню гiгантiв на сьому клаптику аеродромного грунту, штучно намитого, великими зусиллями вiдвойованого у вод Токiйськоi затоки, щоправда, вод напiвмертвих, геть забруднених промисловими вiдходами… Скiльки лиш один цей Ханеда пожирае пального! Сюди й туди снують бензовози, що супроти застиглих повiтряних велетiв здаються маленькими, просто iграшковими… І тут, i там чiтко, вправно працюють люди в комбiнезонах, меткi, роботящi, не гаючи й митi, перебiгають вiд лiтака до лiтака, прилаштовують до бакiв товстелезнi хоботи шлангiв, довго й терпляче напувають ще одного крилатого ненажеру, що, готуючись у рейс, поглинае пального цiлi цистерни. Перепочинку тут нiкому нема, кожна секунда на цьому полi мае фантастячну вартiсть. Той гiгант заряджаеться, а сусiднiй, розчахнувши черево, цiлими вагонами поглинае багаж, незлiченну кiлькiсть валiз, пакункiв, сундукiв, окутих мiддю, невiдомо чим напханих. Та ось вдарило громом: це найближчий з гiгантiв, наглухо задраiвшись, вiдкинувши трап, стосило ревнув на мiсцi, ударив довкруг грiзним, дзвенючим гуркотом. Такому вже нiчого не треба, йому дай тепер тiльки злiтну смугу! Один за одним вiдрулюють поки що неповороткi лайнери рiзних авiакомпанiй, незграбнi, надмiру важкi, аж нiби не зможуть вiдiрватись од землi, подолати силу тяжiння. А втiм, чиясь рука iх таки ж пiдiймае! Ще один стрес, ще одна напруга – i вже суцiльне сатанинське ревище мiжнародного аеропорту залишаеться внизу, пiд нами, швидко зменшуеться смужка злiтного бетону на клаптику намитого грунту, самий вiзерунок аеродрому тане внизу, як iероглiф земноi тiсноти, котра в цiм мiсцi планети, на квiтучих задимлених цих островах, даеться взнаки, можливо, вiдчутнiше, нiж, будь-де.

Бувають моменти в життi, коли все до дрiбницi чомусь хочеться запам'ятати… Як ось i цей злiт… Спершу був розгiн, наростаючий свист по смузi бетону, потiм невловна мить вiддiлення, плавного, майже нечутного вiддiлення вiд планети, – так, саме вiд планети! – iнакше не назвеш того дивного вiдчуття.

Безконечна в своiм скупченнi луска дахiв, тьмаве iхне переблискування, хмара мли-смогу над безкраiм мiстом, i зненацька – присмерк у лiтаку! Не одразу можна було й збагнути, звiдки раптовий той присмерк… А то ми якраз пробивались крiзь хмару, крiзь хаос хмар! Бiля самих iлюмiнаторiв вируе каламуть, обтiкае нас темно-сиве клубовиння, е щось аж моторошне в цiм хаосi вируючих присмеркiв, що iм, здаеться, й кiнця не буде, здаеться, скiльки не пнись з натужним ревiнням угору, нiколи не продертись крiзь той слiпий, вологий, нiби первiсний, хаос… Та ось враз: зблиск сяйва! Сяйва безмiрного, неосяжного, що будь-кого вразить своею неземною величчю. Сяйво проймае вам душу, радiсно затоплюе все i очищав, мимоволi спонукаючи подумати про вiчнiсть, про безмiр iснуючого…

Заболотна припала поглядом до iлюмiнатора. Хiба ж може вона бодай одну мить пропустити з усiх цих чарiв небесних, iй трохи аж прикро, що з присутнiх на борту не всi подiляють ii настрiй, що ось та, скажiмо, гомiнлива туристська молодь у неi за спиною не вiдчувае нiякого захвату, коментуе побачене в iлюмiнаторах досить насмiшкувато, чути звiдти щось про рекламну голубiнь японського неба.

– Рекламна голубiнь… Чуете, яке сприймання? – каже стиха до нас Заболотна. – А по-моему, ось на таких висотах, над хмарами, небо якраз найнебеснiше…

Ми й далi набираемо висоту, нас нiби притягуе сонце, планета вже далеко внизу, таке вiдчуття, що вона десь там загубилась, зв'язку з нею бiльше не iснуе, i едина реальнiсть зараз – цi роздираючi простiр могутнi двигуни, цей повiтряний, що наче в безвiсть пливе, корабель i на його борту… маленьке людство!

Було таке враження, що й течиво часу тут iнакше, нiж було на землi, i що ми самi теж зараз iншi.

Летимо в сяйвах!

І такого сяйва буде перед нами, iстотами тепер небесними, як жартома зауважуе Заболотний, кiлька тисяч кiлометрiв…

– Як це вам подобаеться, Соню-

ан? – звертаеться вiн до дружини. – Тисяч з п'ять кiлометрiв сяйва – пiдходить?

– Не заперечую. А потiм?

– Пiсля того буде пiд крилом зо двi тисячi миль темряви нiчноi…

– То вже гiрше…

– Зате ж потiм знову зоря! Зоря домiвки…

Крiзь блiдизну щiк у Заболотноi просвiчуеться зараз також щось схоже на цвiт зорi чи скорiше на ii далекий вiдблиск: може, то вiдсвiти червоного оббиття крiсел чи слiди ще не вигаслого збудження, тiльки-но пережитого в аеропорту пiд час прощання.

– Гляньте, Фудзi! – в тихiм захватi вигукуе Заболотна вiд iлюмiнатора. – І ще одна Фудзi!.. І там он ще, ще…

Всi тi бiлоснiжнi Фудзi були, ясна рiч, зiтканi з серпанку хмар, однак формою, округлими силуетами декотрi з них справдi нагадували священну гору Японii. Невже сама лиш гра свiтла творить такий разючий ефект?

Природа, вона i проста й складна безмiрно. Яких тiльки нема у нiй поеднань, дивних, химерних! Всюди серед безкраiх слiпучих рiвнин, серед iлюзорних снiгiв, самотньо здiймаючись, височать тi фантастичнi утвори свiтла й повiтря, сяють вершинами, схожi на Фудзiяму так дивовижно, мов ii небеснi сестри… Тiльки вiдпливли маревнi Фудзi – i вже сяйнули такi ж серпанковi Ельбруси, потяглись iлюзорнi кряжi, ущелини, наповненi, як це бувае в горах, голубими тiнями… Скiльки летимо – та ж безмежнiсть сяйва, пречистi володiння сонця, яке тут, здаеться, свiтить беззахiдно, вiчно.

Туристська молодь поблизу вiддаеться веселощам, легкими жартами розважають французькi хлопцi своiх юних супутниць, йдеться про якiсь iхнi токiйськi пригоди, мiж ними чути розмову про пачiнко – так звуться поширенi в Японii гральнi автомати, де й цi юнi супутники, видно, випробовували свое щастя.

На саму згадку про пачiнко Заболотний схмурюе брови, вiн вважае повсюдно поширенi гральнi автомати прокляттям цих островiв. Куди не пiди, скрiзь вони, за кожним рогом зустрiнуть вас цi металевi однорукi бандити! Особливо потерпають вiд них простi люди, звiдчаена молодь, що шукае будь-якого, хай i такого потворного способу вийти iз своiх скрут. Досить ступити вам до грального залу, де сухо трiщать, металеве постукують цi незлiченнi автомати-пачiнко, як ви вже чманiете, ви опинились у свiтi, де мови людськоi нема, де слова живого не почуете, тут пануе лиш мова роботiв, що своею сухою стукотнявою мовби вiдраховують розмiрене й холодно чиюсь судьбу. Якраз, може, судьбу отих очманiлих молодих i лiтнiх людей, що, стоячи перед автоматами, не помiчаючи нiкого й нiчого, забули тут про все на свiтi i вслухаються тiльки в цю владну, одноманiтну, до одуру здатну тебе довести, металеву стукотняву автоматiв. Коли одного разу ми на хвильку зайшли а Заболотним до такого залу, незлiченний стукiт пачiнко мене просто приголомшив, гуркiт стояв, мов у величезнiм ткацькiм цеху, в перестуках електронних пристроiв було щось шаманське, наркотизуюче. Ось болiсно напружений юнак стоiть перед тим одноруким гангстером, чимось невидимим прикутий до нього, стоiть людина, нiби назавше зневолена роботом, цим витвором власного розуму, i так допiзна вистоюють мiльйони людей у нiмому чеканнi, перебуваючи нiби в трансi. Пiсля всiх своiх вiдчаiв якийсь бiдак несе сюди, може, сподiвання останне, що бездушно постукуючий робот ранiш чи пiзнiш таки виявить милосердя й допоможе йому в слiпiй безконечнiй грi з власною долею. Заболотний в тi днi розповiдав про одного iз своiх японських приятелiв, точнiше, про його сина, якого пачiнко призвело навiть до нервовоi хвороби, бо ж вiддавався хлопець грi безрозсудно, до отупiння, до болю у головi, пiсля чого i вночi спокою не мав вiд галюцинацiй, вiд нестерпного стрибання перед очима блискучих металевих кульок.

– Можна поспiвчувати японцям, – каже Заболотний. – Нашестя роботiв на iхнi острови – це таки одне iз проклять вiку… І в цих ось туристiв, видно, теж зосталась оскома вiд пачiнко…

Схоже, що декотрi з парижан справдi зараз вiдчувають полегкiсть пiсля своiх сумнiвних токiйських розваг, та й чи може iнакше почуватись людина, котра, вихопившись iз залiзних обiймiв робота, зненацька опинилася в сяйвах вiднебесся? Земнi пристрастi вiдiйшли, згубнi спокуси зостались десь там, жодному роботовi звiдти вас по дiстати, не загiпнотизувати своею стукотнявою, вiднинi ви стаете i недосяжнi, нiякий-бо рух тут не iснуе, крiм руху цього розкiшного, лайнера, а планета, прекрасна й нещасна ваша планета, що далi й далi вiдпливае вiд вас, поглинута, безвiстями, вона теж поволi-втрачае вас i силу свою тут, поволi втрачае, сама зменшуючись до розмiрiв трохи чи не тiеi гральноi кульки.

Летимо, летимо. Сяйво з iлюмiнаторiв падае на лиця людей, всi вони приспокоенi, вже нiчим не зневоленi, не знервованi, вiд усiх земних клопотiв вiльнi – i вiд стукотняви пачiнко, i вiд свисту автострад, вiд задимлених мегаполiсiв з iхнiми вiчними смогами, де виснаженi кисневим голодуванням городяни змушенi вдаватись до встановлених на перехрестях апаратiв, з яких можна добути за кiлька iен ковток наснаженого киснем повiтря…

Але це там, па землi. А тут вже нiби не пiдвладнi нiя

им, навiть гравiтацiйним, силам, нiяким дотеперiшнiм прикрощам, всi земнi пута розiрвано, вiдлiтаем з планети, вiдлiтаем нiби назавжди!

Уявнi снiги, що бiлiють за iлюмiнатором, нагадали Заболотнiй заснiженi простори ii рiдних степiв.

– Пригадуеш, – звертаеться вона до чоловiка, – якi в нас там завiрюхи бували!.. Цiлу нiч вие, мете, хурделить а на ранок глядь! – вляглося… Сонце свiтить, i так тихо-тихо довкола, тiльки то тут, то там дрр… дрр… то сусiди стежки лопатами прогортають…

– Прокладали стежки дружби та взаеморозумiння, – жартуе Заболотний i потiм додае серйозно: – А ви знаете, колись у нас на Вкраiнi за народним звичаем господарi лишали в незамкненiй хатi на столi хлiба окраець i кринку молока – для подорожнього… І то було нормою життя… Ех, друзi, добре-таки додому повертатись… Бiльше не пускай мене, Соню, нi в якi вiдрядження. Баста. Хай ще iншi…

– А ти?

– А я бджiл розводитиму. Мемуари писатиму. А що?

– Ловлю на словi, – смiеться Соня. – Справдi пора б i перепочити.

Стюардеса, ставна, довгонога дiва, що, проходячи салоном, бачить усiх водночас, усiм усмiхаеться завчено, але чарiвно, бiля Заболотних затримуеться, мовби для того, щоб подарувати Заболотнiй ще й додаткову порцiю усмiшки.

– Наш командир корабля знае по фронту вашого чоловiка. Ратушний – це прiзвище вам що-небудь говорить? – Вона переводить погляд на Заболотного.

– Здаеться, був такий на котромусь iз бомбардувальникiв…

– Нi, сам вiн не лiтав, був технiком серед наземноi обвяуги… А от про вас чув – ледве що не легенди… Це, каже, той, кого на фронтi в нас називали «лiтаючим барсом».

– Який там барс…

– Зiрка Героя вже нiбито вам свiтила…

Отож «нiбито»… Передайте йому вiтання. Люди з наземноi служби – то для нас були як рiднi брати…

– Може, побажаете зайти в кабiну, то будь ласка. Вам, як виняток, дозволяеться… – І, подарувавши ще одну чарiвну усмiшку, стюардеса пропливае далi. Зупиняеться вона потiм у глибинi салону, у хвостовiй частинi лiтака, де, окутаний сигаретним димом, сидить патлатий похмурий тип, що, здаеться, на когось ображений. Невiдомо, чи стосуеться його образа тих, що лишилися на землi, чи невдоволений наш мiзантроп кимось iз пасажирiв, можливо, образився на компанiю цих ось молодих французiв, якi зi смiхом розгадували кросворд поблизу й не прийняли його пропозицii дегустувати якесь там особливе саке, а одна гарненька з iхнього товариства стишене кинула в бiк мiзантропа: «Чи не екстремiст?» – i бiльше не звертала на того типа уваги. А от стюардеса мусить терпляче вислуховувати ще якесь там його вередування, i ми проймаемось до неi спiвчуттям: нечема, варивода, проте мусиш i його ублажати, з терплячим усмiхом слухати, що вiн там верзе, майже невидимий крiзь хмару сигаретного диму.

Бiлоснiжнi iлюзорнi ландшафти, що пропливають за склом iлюмiнатора, знов заволодiвають нашою увагою. Вiдсунувши шторку до краю, осяяна свiтлом тих пропливаючих небесних снiгiв, Заболотна, видно, нiяк не може на них надивитись: безмiр краси! Безмiр найхимернiших серпанкових побудов! Свiт, що сяе й сяе тобi без меж, залитий сонцем, нiким не заселений, недосяжний нi для яких димiв та отруйних випарiв, але для когось-таки мовби створений, сповнений величi й загадковостi. Але для кого? Нiякi птахи, навiть орли, на цi висоти не злiтають. Знати б, за якими законами творяться отi мiражнi дива, осяйнi вершини, химернi бескеття, пасма гiр i фантастичнi в голубих тiнях провалля, з самого повiтря зiтканi розлогi долини, гiрськi кряжi, що знов виникають пiсля слiпучих рiвнинних просторiв, отi серпанковi гори, побудови фантастичнi, найнiжнiшi, мабуть, з усього, що е в природi. Дмухни – i iх нема… Така недовговiчна iхня архiтектонiка, вiд найменшого подмуху-доторку враз порушаться, вiд ледь чутного втручання сиво-бурою тьмою стануть, звируються хаосом всi отi поки що спокiйно-сяючi, iз самих серпанкiв зiтканi вашi Фудзi, Карпати, Кавкази, Альпи та Кордiльери… Ми тихо розмовляемо про це. Кого вони призначенi тут чарувати своiми прекрасними силуетами, серпанковi отi побудови? На яких рiвновагах тримаються i чому саме в таких формах виявляють вони себе? Чому не в якихось iнших картинах природа себе тут малюе, чому цi ii пiднебеснi серпанки живуть саме в таких ось ландшафтах, в такiй ось, а не iншiй слiпучiй фантазii хмаробудов? Природа фантазуе тут буйно, не знаючи стриму, вибудовуе щораз iншi варiанти хмароутворень, якусь нову дiйснiсть у формах чудових, довершених, все новi виставляе сонцевi на огляд небеснi своi «ЕКСПО»… Але чому вся ця фантастика несе в собi стiльки знайомих рис? Зiткана iз серпанкiв хмар подоба твердi земноi! Ступиш ногою – i дна не буде, десь там, унизу, планета, що досi голова вiд неi гуде, що декого й тут доганяе вiдгомiн ii пристрастей… Знову стюардеса сягнистим кроком iде ось упродовж салону, пiсля розмови з тим похмурим типом мовчки й поквапом проходить повз нас до пiлотськоi кабiни, i вже на щойно усмiхнених устах застигла лиш подоба усмiшки, позбавлена чару й тепла i навiть з тiнню смутноi якоiс

тривоги.

Серед пасажирiв – сум'яття:

– Вiн iй щось сказав… чимось пригрозив… Але чим саме? Ви помiтили, яких зусиль коштувало дiвчинi ii самовладання?

І поповзли по салону шепоти, стривоженi перепитування, i вже щось вiдчутно змiнилося довкруг, починають набувати значення якiсь дрiбницi. Пасажири, котрi досi, бувши в теплi, комфортi, навiть не помiчали, що поруч, на зовнiшнiй обшивцi корабля, майже космiчний мороз сивiе, тепер i в той бiк позирають iз багряних оксамитiв крiсел сторожко, знепокоено, мiж сусiдами, досi безтурботними, з'явився якийсь холодок – холодок вiдчуження душ? Ось так поселялась серед них ще одна невидима пасажирка – неясна гнiтюча тривожнiсть.

– Справдi, що вiн iй мiг сказати? – роздумуе вголос Заболотний. – Пройшла вона таки чимось занепокоена…

– І чогось там затрималась… Нашi погляди мимоволi привертае до себе овал металевих дверей, що, зачинившись за стюардесою, бiльше тепер не вiдчиняються: глухi, важкi, заховали ii в кабiнi разом з пiлотами, як у сейфi.

А похмурий той тип раптом пiдвiвся з кутка у своему пiстрявому неохайному пiджацi до колiн i, язиком ледве повертаючи, став щось викрикувати до компанii французiв. Викрики були не знати якою мовою, але тон вони мали неприемний, дражливий. Полiнезiець чи хто вiн? Тiльки й вiдомо було про нього, що летить iз Сiнгапура, може, уродженець котроiсь iз тропiчних краiн, хоча з вигляду мiг бути i европейцем з тих озлоблених молодикiв, котрi й самi не знають, чого вони хочуть. Тип не вгамовувався.

– Що вiн викрикуе? – тривожно спитала Заболотна. – Хворий чи що з ним?

Чоловiк ii, без слова пiдвiвшись, пiшов уподовж салону до невiдомого, – певне, на переговори.

Нам видно було, як Заболотний, за звичкою всмiхаючись, щось терпляче з'ясовував iз тим невiдомим, намагався, певне, приспокоiти його, звертався до нього пiдкреслено чемно й нiби навiть шанобливо, однак Соня аж зойкнула стиха, коли у вiдповiдь на якесь слово того типа обличчя Заболотного зблiдло, очi зблиснули гостро, якось металеве, хоча губи й тодi не перестали всмiхатись. Де-не-де по салону вже були помiтнi ознаки панiки, лiтня дама, здаеться скандiнавка, що летiла з конгресу квiтникарiв, приклала руку до лоба, i з грудей iй вихопився стогiн… З тривожних перемовлянь пасажирiв, що сидiли вiд того типа неподалiк, ми зрозумiли нарештi, чим вiн посiяв у салонi таку тривогу. Запевняе, що в багажнiм вiддiленнi разом iз нашими валiзами мандруе в цьому небi ще одна валiза, а в нiй неухильно i нiкому не пiдлягаючи, зараз працюе невеликих розмiрiв механiзм: тiк-так, тiк-так!.. Дама з конгресу i ii старенька сусiдка перезирнулися вжахнено: виходить, на бомбi летимо? Шантажуе? Залякуе чи чого вiн хоче, цей садист? Але ж може бути, що i всерйоз – тепер стiльки всякоi нечистi на трасах розвелось…,

Тим часом вiн уже просто в обличчя Заболотному промовляв з нахабною гидкою мiною, справдi з якимось садистським смакуванням:

– Тiн-так!.. Тiк-так!..

І пальцем тицькав ледве де до очей.

Ось тодi Заболотний, i вiдкинувши звичну чемнiсть, раптом обома руками взяв нахсабу за плечi, струсонув його так, що аж патли вiйнулись, i пiсля цього владно, наче ляльку, посадив, вдавив його в крiсло. І, дивна рiч, тепер той герой, злобно понурившись, не став чинити опору. Наче саме такого чогось i ждав. А Заболотний, обернувшись до пасажирiв, сказав до них голосно, нiби вибачаючись:

– Молодий чоловiк запевняе, що це був жарт. Вiн перепрошуе.

По якомусь часi вийшла стюардеса з тацею в руках i, так мовби нiчого й не сталося, почала роздавати воду в келишках. Пiд час роздачi пасажири стежили за виразом ii обличчя, воно було непроникне, фантомасно замкнуте, проте уважний погляд мiг у нього вiдшукати те, чого й це хотiв би, – глибоко, як i ранiш, притаену тривогу.

…Вночi ми приземлились на котромусь iз сибiрських аеродромiв, хоча посадка ця й не була передбачена. Всiм пасажирам велено було негайно залишити борт лiтака. Пояснень не давалось. Мороз надворi аж кипiв, для бiльшостi парижаночок, що пустилися в рейс у легеньких плащиках та курточках, цей нiчний мороз мав би стати неабияким випробуванням, та все ж i за таких обставин вони не втрачали свого оптимiзму, було чути жарти та смiх, усiх нас розважало, коли дiвочi тендiтнi руки, ненароком доторкнувшись до металевоi обшивки автобуса, вiдсмикувались, як вiд вогню, бо нахолонулий на морозi метал так i хапав. З смiхом та зойками вскакували нашi супутники в цей проледенiлий, навстрiч розчинений нам автобус, що битком набитий одразу й рушив вiд лiтака.

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Примiтки

1

На хвостi в одного здоровезний камiнь-важило, що невiдомо звiдки i взявся тут, у краю чорноземiв.

2

Так його продражнили хутiрськi.

3

З верблюдом у пустелi коло египетських пiрамiд.

4

Востанне ми з Заболотним зустрiчалися там.

5

Однiею на всiх.

6

Однак зовсiм не принизливо.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить