Стулiть пельку своiй мавпi
Деннi Грегорi

#PROMe
Ця книжка про мавп, бджiл i левiв, а ще в нiй багато iлюстрацiй. Нi, це не довiдник про фауну Африки чи збiрка казок. Незаперечний експерт iз креативностi Деннi Грегорi створив цiкаву й дотепну iнструкцiю-комiкс про те, як позбутися невпевненостi, перемогти внутрiшнього критика, розвити в собi творчi здiбностi й утiлити в життя своi прагнення.

Рекомендуеться всiм.

Деннi Грегорi

Стулiть пельку своiй мавпi

Присвячуеться вам – i всiм тим прекрасним творчим речам, якi ви втiлите в життя.

Голос у вашiй головi

ЦЮ КНИЖКУ Я НАПИСАВ ДЛЯ СЕБЕ

Я написав цю книжку з тiеi ж причини, що й пiвдюжини iнших своiх книжок: просто не знайшов у книгарнi того, що було менi потрiбно, а саме книжки про створiння, що живе в моiй головi.

Вiд самого свого дитинства я чув тоненький голосочок, який безперестанно обговорював усе, що я робив: коментував моi рiшення, розповiдав, що про мене думають iншi, попереджав, якi жахiття можуть спiткати мене, якщо я зроблю те чи те, говорив, говорив, говорив, геть не змовкаючи!..

Та хоч i було зрозумiло, що цей голос живе в моiй головi, я знав, що вiн – це насправдi не я. Вiн був не схожим на мене. Вiн нiчим менi не допомагав. Обмежував мене. Лякав. Не давав заснути всю нiч. Якщо цей голос i був мною, то принаймнi не тим мною, яким менi хотiлося бути.

Урештi-решт я почав шукати спосiб спекатися цього голосу. Або ж принаймнi менше його слухати. Навiть якщо я не мiг вимкнути його раз i назавжди, менi просто хотiлося, щоб вiн не втручався в мое життя, не заважав менi. З часом цей голос почав менше мене непокоiти щодо певних речей – i натомiсть почав надокучати стосовно iнших. Якщо ранiше вiн дражнив мене через моi прищi, то згодом почав смiятися з моiх зморшок, ну i так далi. Я зрозумiв, що вичiкувати – не найкращий у цьому випадку варiант. Натомiсть менi потрiбно було перехитрити його.

Озирнувшись довкола, я усвiдомив, що всi знайомi менi творчi люди стикалися з тiею самою проблемою. Власне кажучи, з тiею самою проблемою стикалися мало не всi люди, не обдiленi розумом. А якщо такий голос сидить у кожнiй головi, i втiм цi голови все ще примудряються робити щось надзвичайне, як-от винаходити iPhone, вивчати iталiйську мову чи виставляти своi роботи в музеi Гугенгайма[1 - Один iз найвiдомiших музеiв сучасного мистецтва, створений зусиллями мецената та колекцiонера Соломона Гугенгайма. Мае одне з найбiльших зiбрань творiв сучасного мистецтва у свiтi. Музей розташований у Нью-Йорку. На сьогоднi мае фiлii в Іспанii (Бiльбао) та Італii (Венецiя). Іще одна фiлiя наразi споруджуеться в Абу-Дабi (ОАЕ).– Тут i далi прим. пер.], значить, з ним можна боротися – i перемогти. Багатьом це таки виявилося до снаги.

Я багато думав, багато читав, багато говорив зi спецiалiстами, i нарештi менi вдалося зрозумiти цей голос. Удалося збагнути, чого йому треба. А ще менi вдалося навчитися уникати його впливу… Ну, принаймнi в бiльшостi випадкiв.

А тепер менi треба зробити важливе зiзнання. Саме зараз, на початку цiеi книжки, коли ви все ще можете знайти чек i повернути ii до книгарнi, я зiзнаюся, що час вiд часу й досi вiдчуваю вплив цього голосу. Навiть коли я писав книжку, яку ви зараз тримаете в руках, цей голос утручався, вiчно вставляв своi п’ять копiйок, вiдволiкав мене i кiлька разiв мало не завадив усiй справi. Однак попри все це, придiливши дослiдженню питання стiльки часу, тепер я знаю, як не пiддатися впливу цього могутнього голосу та навести лад у власному життi. І я готовий подiлитися з вами всiм тим, що знаю сам.

Разом ми зможемо вивести на чисту воду це осоружне бiсеня i зрозумiемо, як воно може впливати на вас. Водночас я розкажу вам про мою власну боротьбу зi своiм внутрiшнiм критиком – а також наведу приклади багатьох, дуже багатьох людей, що дiлилися зi мною досвiдом своеi боротьби.

Так зрештою ми зможемо дiйти рiшення – розробити стратегiю, що не лише змусить замовкнути голос у вашiй головi, але й допоможе вам створити багато прекрасних речей, утiлити в життя своi прагнення i, урештi-решт, змiнити свiт на краще.

Голос у вашiй головi – не злий; але вiн творить зло.

Вiн могутнiй – але не всемогутнiй.

І сьогоднi, бiльше, нiж будь-коли, нашому розумному бiологiчному видовi варто докласти всiх зусиль, щоб не дати цьому голосу перешкодити нам у вирiшеннi численних проблем, що постають перед сучасним свiтом. Сподiваюсь, пiсля того, як ми завершимо, ви визнаете, що поданi в цiй книжцi iдеi та методи були доволi корисними. Якщо ж нi, то маю надiю, що ви напишете власну книжку й пiдкажете менi, де можна купити примiрник.

ПССССССС!

Ось ви де. Думаете зараз про щось свое.

Можливо, дивитесь у вiкно, мрiючи про власне майбутне.

Або ж прогулюетеся мiж полиць у книгарнi, сподiваючись знайти натхнення, щоб почати нове життя.

Можливо, ви щойно поговорили по телефону з давнiм шкiльним другом i дiзналися, що вiн покинув роботу й вiдкрив власний бiзнес.

Або вам щойно доручили на роботi новий проект, i ви сидите, утупившись у порожнiй екран свого комп’ютера.

Можна навiть припустити, що зараз третя година ранку, а ви просто лежите, утупившись у стелю, бо сон не береться.

Уся ваша увага зараз зосереджуеться десь глибоко всерединi – у самiсiнькому центрi вашоi черепноi коробки. Саме там починае звучати якийсь тоненький голосочок i тихенько нашiптувати вам – так, щоб нiхто не почув:

Цей голос постiйно каже вам, що те, що ви робите – або ж хочете зробити – або ж iще навiть не хочете, але можете захотiти,– жахлива iдея, яка цiлковито зруйнуе ваше життя. Вiн розповiдае вам про жахливi наслiдки, що можуть вас спiткати. Змальовуе те, як далi розгортатиметься – чи не розгортатиметься – ваше життя, якщо ви зважитеся на той чи iнший крок. Цей голос намагаеться стурбувати, налякати, спинити вас.

Цей голос змушуе вас сумнiватися в собi. Замiсть ухвалювати власнi рiшення, ви починаете вiдступати, просити поради в iнших людей, пiддавати сумнiву власнi погляди, знецiнювати всi своi попереднi досягнення, вiдмовлятися вiд будь-яких слiв похвали чи заохочення у свiй бiк i бути непевним в усьому, що вас стосуеться.

Цей голос керуе не лише словами. Вiн також впливае i на ваше тiло, вашi нерви, вашi потовi залози. Вам може стати недобре на фiзичному рiвнi. Голос упорскуе у вашу кров адреналiн, закручуе вузлом вашi нутрощi, доводить вас до нудоти, змушуе вас стiкати холодним потом.

Цей голос дуже добре вас знае. Власне кажучи, його навiть можна сплутати iз турботливим другом, який намагаеться захистити вас вiд жахливого рiшення. Вам дуже знайоме його звучання – якщо ви замислитеся, ви навряд чи згадаете час, коли ще не чули його.

Це голос вашого внутрiшнього критика, вашоi опозицii, вашого обвинувача, утiлення всiх ваших турбот. Голос Фатуму.

Якщо ви чуете його, не хвилюйтеся. Ви не божевiльнi. Ви не невдаха. Ви такi не однi. Ви просто людина.

Однак яким би звичним не був такий стан речей, шкода, якоi вiн завдае, вiд того не зменшуеться. Цей голос здатний обмежити ваш потенцiал, позбавити вас щастя та зруйнувати вашi мрii.

Але ми його зупинимо.

ГОЛОС І ТВОРЧІ ОСОБИСТОСТІ

Голос, про який ми говоримо, найбiльше докучае творчим людям. Але зараз кожен iз нас у той чи iнший спосiб пов’язаний iз творчiстю. Обдумування нових iдей, визначення нового курсу – саме в таких ситуацiях цей голос починае звучати найгучнiше. Чому? Та тому, що йому дуже не подобаються будь-якi змiни та будь-який ризик. Щоразу, коли ми переставляемо щось мiсцями у своiй головi, вiн мало не лускае вiд злостi. Цей голос боiться всього iнакшого й невiдомого, адже не може цього контролювати.

Дуже важливо пам’ятати: голос починае докучати вам саме тому, що ви намагаетеся щось змiнити. Однак якщо ви хочете знайти свое мiсце на цiй невгамовнiй планетi, урештi-решт вам доведеться щось змiнювати. А отже, щоб бути щасливим (або ж принаймнi щоб могти виконувати свою роботу) вам слiд навчитися змушувати цей голос замовкнути.

ХТО Я ТАКИЙ І ЩО Я ЗНАЮ?

На сторiнках цiеi книжки я розповiдатиму вам iсторii з мого життя та кар’ери, щоб показати, як голос може обмежувати вас – i як можна змусити його замовкнути.

Усе свое життя я був творчою людиною. Я отримую грошi за свою творчiсть уже понад тридцять рокiв. Я складав рекламнi оголошення, писав книжки, був iлюстратором, креативним директором, керiвником рекламноi агенцii та пiдприемцем. Я згенерував безлiч iдей, вiд яких залежав не один мiльйон доларiв. Я провiв чимало оперативних нарад, уклався в шалену кiлькiсть крайнiх термiнiв, провiв купу презентацiй, отримав безлiч критичних вiдгукiв, здобув чимало нагород i зазнав не одне фiаско. А ще я витратив купу часу, туплячись у порожнi сторiнки та екрани, змагаючись iз цим голосом у своiй головi. Часом я ухвалював жахливi рiшення, припускався помилок у своiх стосунках, обмежував i картав себе – i все через те, що прислухався до цього голосу тодi, коли робити цього було не слiд.

Я також спiвпрацював iз багатьма iншими людьми, у чиiх вухах дзвенiв той самий голосочок. Серед моiх спiвробiтникiв та пiдлеглих були сотнi людей, що також заробляли своею творчiстю – креативнi директори, автори рекламних оголошень, дизайнери, продюсери, фотографи, iлюстратори, режисери та редактори. І кожен iз них зi змiнним успiхом боровся з тiею самою проблемою. Я був свiдком того, як через неi люди обмежували чи й взагалi пiдривали свою кар’еру. Менi навiть довелося бачити, як люди з величезним потенцiалом опускалися через неi до рiвня посередностi. Я бачив, як через цей голос люди поводилися не так, як мусили поводитися, марнували час та грошi, утрачали клiентiв. Але я працював i з iншими людьми, з тими, хто використовував цей голос на власну користь, спонукаючи себе до все новiшоi та кращоi творчоi дiяльностi, до вирiшення великих i важливих проблем.

Я також був i вчителем. Я допомагав людям вiдкрити в собi творчi здiбностi та виразити iх. Я писав книжки, проводив семiнари

та лекцii. І постiйно менi доводилося бачити, як люди ставили на собi хрест ще до того, як почати щось робити, критикували себе, переривали свою роботу, погрожували все кинути. Я ставав свiдком того, як люди йшли з художнiх шкiл, кидали роботу, припиняли свою творчу дiяльнiсть, навiть вiдмовлялися вiд власних мрiй. І я допомагав цим людям зустрiтися вiч-на-вiч зi своiми страхами й перетворити iх на творчi, позитивнi звички, котрi змiнювали життя на краще.

З роками менi вдалося з’ясувати, як можна запобiгти бiльшiй частинi тiеi шкоди, що завдае нам цей голос у головi. Я зробив це, дослiдивши свого ворога, зробивши його детальний розтин, з’ясувавши все про його походження та намiри. Я вивчив усi деталi його поведiнки i зрозумiв стратегii, за якими вiн граеться з нашою свiдомiстю. Я дослiджував рiзнi технiки й обговорював iх з експертами: митцями, викладачами та психологами. А ще я обговорював цi iдеi з багатьма розчарованими творчими людьми – а потiм спостерiгав за тим, як цi технiки приносили iм полегшення й допомагали визначитися з новим напрямком руху.

Для мене особливо важливо допомогти вам у цiй боротьбi, адже я вiрю, що творчi люди мають силу врятувати свiт. Перед нашим бiологiчним видом нинi стоiть чимала кiлькiсть проблем – i водночас люди мають так багато нових засобiв для iх вирiшення. Сама думка про те, що базiкання якогось дурного голосу в нашiй головi може завадити нам вiднайти рiшення для цих проблем, лякае. А отже, змусьмо цей голос замовкнути й берiмося до роботи!

НЕВТОМНИЙ ОПОВІДАЧ

Перш за все, нам необхiдно придiлити трохи часу, щоб зрозумiти голос у нашiй головi. Хай там що, вiн вiдiграе у нашому життi чималу роль, викладаючи свою оповiдь щодня й щохвилини. У бiльшостi випадкiв ми просто не придiляемо цьому надто великоi уваги, однак вiн усе одно нiкуди не зникае й продовжуе розповiдати iсторiю нашого життя, давати детальнi коментарi до кожного нашого кроку. А отже, нам слiд вiдокремити його вiд себе i дати йому мiкрофон, аби збагнути, що саме вiн нам каже i навiщо.

ІСТОРІЯ ПРО МАВПУ ВІД АНДЖІ

Анджi – матiр трьох маленьких хлопчикiв. Нещодавно вона стала вiдвiдувати художнi майстер-класи й почала творити – уперше з часiв дитинства. Тiльки-но ii дiти засинали, вона сiдала за стiл, щоб малювати. І одразу ж в ii головi прокидався той самий голос: «Але тобi слiд було б прибрати вдома. Коли дiти не сплять, тобi слiд придiляти iм увесь час. У тебе декретна вiдпустка лише на рiк – i знову на роботу. Не марнуй час на нiкому не потрiбнi картинки. Приготуй вечерю. Наведи лад у дитячiй кiмнатi. Розберися з квитанцiями. І вимий нарештi цю липку пiдлогу!» Вона розповiдала менi: «Існують мiльйони фраз, що починаються з “ти мусиш”, якi цей голос може жбурнути менi в обличчя. Звiсно, я не раз чула, що необхiдно придiляти час i самiй собi. Видiляти якусь хвилинку для того, що менi подобаеться. Що це допоможе менi стати кращою мамою. Проблема полягае в тому, що цей голос волае гучнiше».

ПРИСЛУХАЙТЕСЯ ДО ГОЛОСУ

Тож який вiн усе ж таки — цей голос? Прислухайтеся до себе на хвилину й звернiть увагу просто на те, як вiн звучить. Почути його буде неважко. Я певен, що навiть зараз, коли ви читаете цю книжку, ваш голос дуже гучно скаржиться. Вiн не бажае, щоб його обговорювали чи дослiджували. Йому значно бiльше хочеться, щоб у центрi уваги залишалися ви та ваша купа недолiкiв. Однак проiгноруймо ненадовго його заперечення i зосередьмося натомiсть на ньому самому.

Вiн шепоче? Можливо, говорить з акцентом? А може, наспiвуе всi слова? У нього е вiдлуння? Як вiн звучить? У нього високий чи низький тембр? Вiн говорить вам просто на вухо чи засiв десь глибоко у вашiй головi?

А тепер дайте цьому голосу тiло та обличчя. Зробiть iз нього живу iстоту.

Наскiльки вiн великий? Як вiн пахне? Як рухаеться? Це якась тваринка? Чи бiсеня? Моживо, це банк, чи iмла, чи хор, чи мишi?

Я уявляю свое створiння чимось подiбним до Голума[2 - Голум – один iз персонажiв книжок Джона Толкiна «Гобiт» та «Володар перснiв» й однойменних фiльмiв. Мерзенне, слизьке та пiдступне худорляве людиноподiбне створiння.].

Ця жалюгiдна й плаксива iстота живе в якiйсь темнiй печерi всерединi мого черепа. Вона нiколи не знае спокою й постiйно стрiляе довкола своiми великими нажаханими очима, що свiтяться в темрявi. У неi повний рот маленьких i гострих зубiв, якими вона вгризаеться в моi думки, а ще вiд неi пахне цвiллю, холодним потом та протухлою рибою. Отже, iстотка ця схожа на Голума… Однак вона трохи вгодованiша, а ще в неi е темно-коричневе, масне хутро – просто як у брудного дворняжки.

Це прекрасне створiння я називаю Мавпою. Воно джерготить та репетуе наче справжня мавпа – та й пахне так само. Або ж навiть гiрше.

Можливо, мое зображення цiеi iстоти пiдходитиме й вам. Якщо нi, просто замiнюйте слово «мавпа» на назву своеi iстоти в подальшому описi цього створiння. Упевнений, що моi описи пiдходитимуть вашому створiнню, навiть якщо це змiя, гаргуйль, гремлiн[3 - Г

емлiн – мiфiчна людиноподiбна потвора з англiйського фольклору.]чи ховрах з бензопилою.

ЛИШЕ ПСИХИ НІКОЛИ НЕ ЗАМИСЛЮЮТЬСЯ НАД ТИМ, ЧИ НЕ ПОЇХАВ У НИХ ДАХ

Єдинi люди, у чиiх головах немае нiяких мавп,– це соцiопати. Їм i справдi вдалося вирости без вiдчуття вини, без страху перед ризиком, без гальм… без мавпи. Однак рештi людей – серед яких i Бiлл Гейтс, i Ледi Гага, i Гандi,– доводиться жити пiд постiйним наглядом своеi мавпи, що слiдкуе за нами зi своеi печери, уряди-годи доводячи нас до божевiлля. А тому не хвилюйтеся, окрiм вас мавпи докучають шiстьом мiльярдам мешканцiв цiеi планети[4 - На сьогоднi ця кiлькiсть становить понад 7,5 млрд.]. Тож не хвилюйтеся. Ви в чудовому товариствi.

Кожнiй успiшнiй творчiй людинi iнодi здаеться, що вона – просто самозванець. Що iй у якийсь спосiб удалося обдурити всiх, змусивши вiрити в те, що вона бодай на щось здатна. І що в будь-який момент у дверi можуть постукати. Однак такi люди здебiльшого навiть уявити собi не можуть, що кожна видатна особистiсть бореться з такими самими думками. Часто трапляеться так, що люди переймаються через те, що «все вийшло так легко», боячись, що iхнiй успiх – просто якийсь диявольський фокус, який може зникнути будь-якоi митi. Боятися успiху – це нормально. Коли людина припиняе хвилюватися, вона перетворюеться на пихатого балакуна з непомiрно роздутим его. Їi вимоги до себе стають усе меншими й меншими, i врештi-решт вона скочуеться вниз, перетворюючись на цiлковите нiкчемство.

МАВПА, ЯК ЇЇ УЯВЛЯЄ РУТ ЕНН: «Їi звати Мейбл Андерсон. Я уявляю ii десь так. Це бiблiотекарка середнього вiку. Вона носить вовнянi кофти, якi надягае поверх блузок iз комiрцями, наче в Пiтера Пена, твiдовi спiдницi, щiльнi колготи та практичнi туфлi на шнурках. Волосся вона збирае у вузол на потилицi, з якого завжди стирчить олiвець. Уперше вона показалася тодi, коли я намагалася щось намалювати й почала шепотiти менi на вухо: “Люба, у тебе ж немае жодного хисту. Сподiваюся, ти цього нiкому не покажеш. Уяви, як вiд цього знизиться твоя самооцiнка”. Тодi менi хотiлося, щоб вона просто стулила пельку й дала менi спокiй».

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

1

Один iз найвiдомiших музеiв сучасного мистецтва, створений зусиллями мецената та колекцiонера Соломона Гугенгайма. Мае одне з найбiльших зiбрань творiв сучасного мистецтва у свiтi. Музей розташований у Нью-Йорку. На сьогоднi мае фiлii в Іспанii (Бiльбао) та Італii (Венецiя). Іще одна фiлiя наразi споруджуеться в Абу-Дабi (ОАЕ).– Тут i далi прим. пер.

2

Голум – один iз персонажiв книжок Джона Толкiна «Гобiт» та «Володар перснiв» й однойменних фiльмiв. Мерзенне, слизьке та пiдступне худорляве людиноподiбне створiння.

3

Гремлiн – мiфiчна людиноподiбна потвора з англiйського фольклору.

4

На сьогоднi ця кiлькiсть становить понад 7,5 млрд.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить