Бандити
Микола Хвильовий

ШЕДЕВРИ УКРАЇНСЬКОЇ ЛІТЕРАТУРИ #1
«Бандити» Миколи Хвильового – новела, в якiй автор порушуе низку типових тематичних проблем, такi як сенс боротьби, моральне питання тощо***. Найвiдомiшими творами автора е новели «Я (Романтика)», «Кiт у чоботях», «Арабески», «Мати», «Редактор Карк», «Свиня», «Ревiзор», «Повiсть про санаторiйну зону», незакiнчений роман «Вальдшнепи». Микола Хвильовий (справжне iм’я Микола Фiтiльов)– талановитий украiнський письменник, майстер психологiчноi новели з елементами романтизму та iмпресiонiзму.

Микола Хвильовий

БАНДИТИ

І

До самого вечора слiпа Килина сидiла на призьбi й наставляла вухо в той бiк, де по зеленому оксамиту лукiв срiблястою гадюкою плазувала рiка: там погрозливо шумiло. Вона раз у раз зiдхала й хрестилась: мовляв, спаси мене, Царице небесна! Потiм, налапуючи кiлочки на тину, iшла до ворiт i кликала:

– Марько! Де ти е?

– Осьдечки, тьотю, – озивалась дiвчинка.

– Пасеш?

– Пасу, тьотю!

– Ну й паси з богом!

І знову прямувала до призьби, i знову прислухалась. Все iй здавалося, що хтось скрадаеться до хати, i шепотiла:

– Одведи, мати божа! Змилуйся, заступнице! Яка ж то заздрiсть людська! Безпремiнно одберуть, чуе мое серце!.. Та воно й так: де ж таки водиться, щоб чужу корову у дворi содержати?.. Незаможниця, кажуть… Яка ж то я незаможниця – слiпенька я.

І ще раз зiдхала.

В цей час дячок Нечипiр, обгорнувшись добре свiжими снопами, дививсь у невеличку дiрку на село. З Гордiевоi клунi, де лежав вiн iз Кажаном. Грушiвка була майже на долонi. Видно було, як сновигали люди по дворах, iнодi чути було навiть, про що говорять. Згадав дячок, як за ним гнались; от-от доженуть, от-от!.. І дрiж пробiгав по спинi! Згадав червоне Кажанове обличчя, i було гидко; мабуть, тому, що той такий вличезний парубок, а мав вигляд переможеного пiвня. Навiть волосся йому стовбурчилось, як у того.

Кажан зарився в снопи й сопiв.

І подумав дячок про свого товариша: «Їй-бо, можна зарiзати, як кабанця. Тiльки зареве, мабуть».

Було навiть трохи весело. Так завжди почував, коли мав бiля себе боягуза.

Липневе сонце стояло вже над Котелевським лiсом. Але надворi було душно, i майже в кожнiй хатi селяни порозчиняли вiкна. Чути було, як хтось пiд вiкном люшню лагодив, а недалеко гавкав собака.

Надвечiр почало стихати i нарештi зовсiм стихло.

– Чи не час нам вилазити? – ,сказав дячок.

Але Кажан i слухати не хотiв. Вiн прохав тремтячим голосом помовчати, поки стемнiе.

Тодi хотiлось говорити голосно, навiть налякати цього кабанця. «Плаче чи ще?» – i нарочито давив ногою у той снiп, де лежала Кажанова голова.

На рiг до обiдраноi хати сходились уже цiкавi молодицi, i доносились вiдтiля розмови про Бурися: мовляв, це з ним баталiя. Вже потяглися й фури iз степу. Вже й селяни пiшли до розправи. Видно, як посiдали на ганочку, дехто до пожежного iнструменту побрiв.

Подивився Нечипiр на луки й не мiг не продерти ще бiльшу дiрку. Парувала рiка, а над нею скиглили чайки.

На покрiвлi клунi цвiрiнькали горобцi, i вiн згадав, як у дитинствi драв iх. Теж у клунi. Дядько у нього був, любив цю справу. Вiзьмуть лантухи, свiчку й сiрники – i пiд стрiху. Горобцi вiд свiтла зовсiм дурiють. Ну й складали iх, як грудки. А як накладуть досить, дядько несе лантух на середину двору й б'е по ньому великим кийком. Пищать горобцi. А на завтра хоч лантух i в кровi, зате на обiд гарних засухарених горобцiв подають. Тодi вiн, пам'ятае, частенько в кутку плакав – шкода було пташину…

Нечипiр повернувся й сказав:

– Мабуть, незручно лежати, друже?

Заворушився Кажан i якось жалiбно прошепотiв:

– Та що там говорити… Ех!

Дячок витер рукавом пiт на чолi i скинув iз себе снопи. Вiн подивився на селянина, що спокiйною ходою пройшов повз клуню, i промовив:

– Може, хоч тепер пiдемо?

Але Кажан i зараз боявся вилазити. Тодi Нечипiр сплюнув i полiз у кишеню по цигарку.

II

Бiля розправи стояв гомiн.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить