Заради майбутнього
Макс Кiдрук

Це збiрка рiзних iсторiй. Бiльшiсть написано задовго до виходу книги, найдавнiшi – ще 2011-го, але три з десяти – «Р61», «Знову i знову» та «Заради майбутнього» – опублiковано вперше. У збiрцi е все: горор, техно, мiстика, гостросоцiальнi та гумористичнi оповiдання. Не раз упродовж читання у вас паморочитиметься голова вiд змiни настрою i темпу оповiдi. Але зрештою хороша збiрка оповiдань якраз i мае вражати своею неоднаковiстю, iнакше це вже буде не збiрка, а…

Неважливо.

Просто перегорнiть першу сторiнку i почнiть.

Макс Кiдрук

Заради майбутнього

ПЕРЕДМОВА АВТОРА

Нечасто доводиться брати до рук книгу з ядерним вибухом на обкладинцi, чи не так? Менi-то точно нi – за все життя я зо три такi бачив, не бiльше. Втiм, якщо ви вже ii розгорнули, не поспiшайте ставити назад на полицю. Ця книга не про ядерну зиму, тотальне винищення людства чи який-небудь iнший апокалiпсис. «Заради майбутнього» – це збiрка, i впродовж тижнiв, поки вигадував, що мае бути на ii обкладинцi, я почувався учасником якого-небудь рок-гурту, який безуспiшно ламае голову над обкладинкою неконцептуального альбому. Зрештою я пiшов шляхом найменшого опору й вирiшив: нехай титульна iлюстрацiя стосуеться лише титульного оповiдання – «Заради майбутнього», хоча навiть воно не про кiнець свiту. Чи то пак не зовсiм про кiнець.

Одразу попереджаю: iсторii в цiй книжцi рiзнi. Ну, тобто реально рiзнi. Бiльшiсть написано задовго до виходу книги, найдавнiшi – ще 2011-го, проте лише три з десяти – «Р61», «Знову i знову» та «Заради майбутнього» – опублiковано вперше. Решта були надрукованi в рiзноманiтних колективних збiрках i журналах (i щось менi пiдказуе, що мало хто з вас читав iх усi). У збiрцi е все: горор, техно, мiстика, гостросоцiальнi та гумористичнi оповiдання. Не раз протягом читання у вас паморочитиметься голова вiд змiни настрою i темпу оповiдi. Але зрештою хороша збiрка оповiдань, на мою думку, якраз i повинна вражати своею неоднаковiстю, iнакше це вже буде не збiрка, а…

Неважливо.

Просто перегорнiть першу сторiнку i почнiть. А я, доки ви читатимете, пiду працювати над новим романом.

    14 грудня 2018-го, Киiв, Украiна

Р61

Надзвичайнi подiiП’ятниця, 27 квiтня 2018 09:10

ТРАГЕДІЯ ПІД КОНОТОПОМ: У ПОЛІЦІЇ ЗРОБИЛИ ГУЧНУ ЗАЯВУ

33-рiчний автор популярних саспенс- i горор-романiв Іван Левiн iз единого вцiлiлого в рiзанинi пiд Конотопом учора перетворився на головного пiдозрюваного. У четвер увечерi письменника взяли пiд варту. Дар’я Науменко, речниця Головного управлiння Нацiональноi полiцii в мiстi Киевi, пiдтвердила, що Левiн бiльше не проходить у справi як свiдок, йому офiцiйно оголошено пiдозру в убивствi 28-рiчного Тенгiза Тедорадзе, 29-рiчноi Катерини Гаецькоi та 31-рiчноi Мирослави Дикун. За словами речницi, напередоднi неподалiк мiсця, де в середу вранцi патрульнi виявили непритомного Левiна, слiдчi вiдшукали знаряддя вбивства – 25-сантиметровий нiж зi слiдами кровi всiх трьох жертв. Пiд час дактилоскопiчноi експертизи встановили наявнiсть на рукiв’i останнього серед iнших вiдбитки пальцiв Левiна, а внаслiдок аналiзу плям на одязi письменника визначили, що кров належала принаймнi двом iз трьох загиблих – Тенгiзовi Тедорадзе та Мирославi Дикун. «Ми поки що не маемо вiдповiдей на всi запитання, зокрема залишаеться нез’ясованим мотив убивства, та попри це вважаемо, що доказiв бiльш нiж достатньо для утримання Івана Левiна пiд вартою», – заявила Науменко.

ЧИТАЙТЕ ТАКОЖ: Трьох молодих людей знайдено мертвими в лiсi неподалiк траси Р61

Нагадаемо, що потрiйне вбивство сталося в нiч iз вiвторка на середу, 25 квiтня, за пiвкiлометра вiд траси Р61 «Батурин – Конотоп – Суми». У середу зранку 67-рiчна жителька села Митченки, шукаючи заблукалу худобу, натрапила в лiсi на тiла двох жiнок i чоловiка, роздягнутi вище пояса та прив’язанi вниз головами до стовбурiв дерев. Обличчя кожноi з жертв було до невпiзнання понiвечене ножем.

Патрульнi, що прибули на виклик, за пiвсотнi метрiв вiд мiсця злочину виявили потрощений автомобiль «Daewoo Lanos», який належав Тедорадзе, а в кущах за ним – непритомного й заляпаного кров’ю Івана Левiна. За словами працiвника полiцii, який побажав залишитися анонiмним, пiсля опритомнення письменник узявся дряпати собi обличчя i безперестану кричав, що це вiн у всьому винен, що iм не слiд було заiжджати до лiсу.

ЧИТАЙТЕ ТАКОЖ: Загиблi на Сумщинi були друзями Левiна, везли письменника на презентацiю

Тенгiз Тедорадзе був уродженцем Конотопа, 2012-го закiнчив Конотопський iнститут Сумського державного унiверситету за спецiальнiстю «електроннi пристроi та системи», 2013-го переiхав до Киева, на час смертi працював барбером в одному зi столичних барбершопiв. Катерина Гаецька, також уродженка Конотопа, була аспiранткою кафедри фiлософii мови, порiвняльного мовознавства та перекладу Нацiонального педагогiчного унiверситету iм. Драгоманова. Три тижнi тому Тенгiз Тедорадзе i Кат

рина Гаецька одружилися. Мирослава Дикун, уродженка Киева, з 2014-го працювала на кафедрi фiлософii мови, порiвняльного мовознавства та перекладу викладачем, була подругою Катерини Гаецькоi.

За словами менеджерки Івана Левiна Руслани Гранковськоi, Гаецька, Дикун i Тедорадзе понад три роки товаришували з письменником. У вiвторок, 25 квiтня, невдовзi пiсля сьомоi, вони вирушили до Конотопа, де ввечерi мала вiдбутися органiзована Гаецькою презентацiя нового роману Левiна «Мармуровi пси».

Родичi та близькi загиблих досi не можуть зрозумiти мотиву вбивства. Просять вiдгукнутися можливих свiдкiв.

– Ця дорога… – Левiн скоса кинув погляд на Тенгiза, – дивна якась.

Хлопцi стояли на вiдстанi трьох крокiв один вiд одного перед стiною кущiв, що починалася метрiв за десять вiд шосе. Тенгiз вiдливав iз карикатурним зосередженням, випнувши пiдборiддя та повнiстю сховавши верхню губу пiд нижньою. Акуратна, наче з мармуру висiчена борода навiть тут, удалинi вiд дороги, куди ледве докочувалося жовтаве свiтло вiд фар iхнього «ланоса», матово вилискувала.

– Та ну, – буркнув вiн.

– Хiба нi?

Іван застебнув ширiньку, вiдступив вiд кущiв i заходився нишпорити кишенями, шукаючи серветки.

Тенгiз смикнув плечима.

– Не знаю.

– Тут темно. – Згадавши, що перед виiздом заштовхав серветки до наплiчника, Левiн iз прикрiстю прицмокнув. Потiм повернувся обличчям до дороги й узявся крутити правою кистю, розминаючи занiмiле передплiччя. – Ну, тобто зовсiм немае лiхтарiв.

Якби не блимання аварiйних вогнiв залишеноi на узбiччi машини, хлопцi стовбичили б у цiлковитiй темрявi. Тенгiз, продовжуючи поливати кущi, насмiшкувато пробубонiв:

– Їх нiколи й не було.

Левiн мотнув головою, вiдчуваючи легке роздратування через те, що товариш його не розумiе.

– Я не про те. Подивися: дорога iдеальна – асфальт, розмiтка, – вiдбiйники нiби з милом вiдмивали, i водночас жодного лiхтаря, жодноi заправки, жодноi зустрiчноi машини. – Вiн рiзко замовк, прислухався i тихо проказав: – Чуеш?

Тенгiз озирнувся.

– Що?

– У тому то й рiч, що нiчого. Ми начеб останнi люди на Землi.

Вiтру не було. Розмiрене клацання, що супроводжувало спалахи аварiйних вогнiв i скидалося на пересмикування затвора, немовби рiзало на шматки понуру безмовнiсть, що повисла над шосе.

– Чувак, це просто дорога, – iз тiею самою легкою насмiшкою в голосi мовив Тенгiз. Потiм додав серйознiше: – Вона тягнеться до кордону з Росiею, далi до Брянська i на Москву. Зараз нею не дуже iздять, сам знаеш, тому…

– Вона така аж до Конотопа? – Левiн махнув рукою на пiвнiчний схiд, туди, де розмитi конуси свiтла вiд фар розчинялися в темрявi. – Жодноi заправки?

– Вона не тягнеться до самого Конотопа. За Батурином ми повернемо праворуч, а там… – Тенгiз висолопив язика i скривився, наче проковтнув щось кисле, – все те саме, тiльки замiсть асфальту мiсячний ландшафт.

Скрипнувши, вiдчинилися лiвi заднi дверцята «ланоса», i над дахом автомобiля вималювалася голова Катi.

– Ви там заснули? – гукнула чорнявка в темряву.

– Нi, то пан письменник вирiшив заодно й похезати! – вiдгукнувся Тенгiз.

Левiн спробував штурхнути його у плече, проте барбер, який до переiзду в столицю вiсiм рокiв займався вiльною боротьбою, легко ухилився.

З машини долинув голос Мирослави:

– Казала, треба було перед Нiжином стати.

– Твiй чоловiк жартуе! – крикнув Левiн. – Ми вже йдемо.

– Нi, я не жартую!

– Придурки, – засмiялася Катя. – Поiхали вже.

Хлопцi пiшли до машини, сiли. Тенгiз дiстав iз кишенi куртки пачку «Winston Blue», витрусив з неi цигарку та вставив до рота. Перед тим як заводити двигун, скоса глипнув у дзеркальце заднього огляду. Катя чекала на чолов?кiв погляд i, впiймавши його, повiльно повела з боку в бiк головою:

– Не в салонi, ти ж знаеш.

Тенгiз по-театральному драматично зiтхнув, заховав цигарку та багатозначно зиркнув на Левiна:

– До одруження вона такою не була.

– До одруження хтось обiцяв, що покине, – почулося iз заднього сидiння.

Коли машина рушила, Катя запитала Левiна:

– Ти ж не ображаешся, що ми тебе не запросили?

Тенгiз i Катя розписалися мiсяць тому, за тиждень до весiлля, тодi ж улаштували для найближчих друзiв скромну вечiрку в «Купiдонi», одному з кафе Киева. За два днi до того Левiн, Тенгiз i кiлька Тенгiзових приятелiв вiдгуляли парубочу вечiрку в грузинському ресторанi «Гаро». Нiкого з них на «офiцiйне» весiлля не запросили. Бiльшiсть родичiв була з Конотопа, тож i Катинi, i Тенгiзовi батьки вирiшили святкувати в Конотопi. Вони ж склали перелiк гостей – понад двiстi осiб, три чвертi з яких нi Катя, нi Тенгiз в очi не бачили. Проте останньою краплею стала розмова з тамадою: пiсля того як вiн виклав погоджений iз батьками план святкування, Катя i Тенгiз, навiть не перезирнувшись, усвiдомили, що нiкого з киiвських друзiв до Конотопа не запрошуватимуть.

– Анiтрохи. Ви ж знаете, я такого не люблю.

– Добре, що не любиш, – гмикнув Тенгiз.

– Але ж усе норм було, так? Бо я щось не бачив фоток.

Те

гiз мотнув головою так, наче зганяв iз лоба комара:

– Не питай, бро, я тебе прошу, просто не питай.

– Чому? Що сталося?

Тенгiз лише чмихнув. Левiн почекав кiлька секунд, але, не отримавши вiдповiдi, повернувся до Катi.

– Катастрофа, – закотила очi дiвчина.

– Серйозно?

– Ну, не так щоб цiла катастрофа, – Тенгiз махнув рукою, – не перебiльшуй. Принаймнi на початку все бiльш-менш було, нудно – це так, але нормально. Поки не загорiлася Наталя.

Левiн утупився в товариша, сподiваючись, що той усмiхнеться, видивляючись звичнi насмiшкуватi iскорки в очах, але кутики Тенгiзових губ навiть не смикнулися. Грузин не вiдривав похмурого погляду вiд дороги.

– Ти зараз жартуеш?

Тенгiз удруге мотнув головою.

– Нi.

Катина двоюрiдна сестра Наталя була рокiв на п’ять молодшою за кузину. Пiсля закiнчення унiверситету роботу в столицi не знайшла й повернулася до Конотопа, та перед тим Іван раз чи два здибував ii в Киевi. Дiвчина зi шкiри пнулася, щоби Левiн, Тенгiз i Катя прийняли ii до своеi компанii, проте саме через цю розпачливу нав’язливiсть нiхто, зокрема й власна сестра, ii терпiти не мiг.

– Поясни, що означае «загорiлася»? – вигнув брову Левiн.

– Ми пiд кiнець запускали китайськi лiхтарики, – замiсть Тенгiза заговорила Катя. – Знаеш, паперовi, ну, червонi такi.

– Знаю.

– Усiм парам роздали по лiхтарику. Спочатку ми з Тенгiзом запустили найбiльший, а потiм iншi почали пiдпалювати своi. Ідея крута, але на той час тверезими залишалися тiльки ми з Тенгiзом. Дехто ледве тримався на ногах.

Тенгiз покосився на Івана:

– Це було жалюгiдно, чувак. Ти не уявляеш.

Катя продовжила:

– Ти ж знаеш, каркас лiхтарика треба потримати, ну, щоби вогонь розгорiвся, щоби повiтря всерединi прогрiлося, проте чекати нiхто не став, iх почали пiдкидати непрогрiтими, частина вiдразу склалася, просмалений папiр загорiвся. Словом, бедлам повний. – Катерина стримано зiтхнула. – Наталя була сама, ну, тобто вона вже пiвроку без хлопця, але сказала, що не пробачить менi, якщо я не дам iй запустити лiхтарика. Язик у неi заплiтався, i я дуже сумнiвалася, що вона сама впораеться. Попросила одного з хлопцiв допомогти, хоч би потримати, доки вона розпалюватиме, але та дурепа навiдрiз вiдмовилася, торочила, що все зробить сама, i… коротше, ми про неi забули. Кiлька лiхтарикiв нарештi злетiли, i я залипла на них. Наталя тим часом розгорнула лiхтар, пiдпалила пальник, хвилину почекала, доки вiн розгориться, а тодi вгледiла, що iншi вже летять, пiдняла ту червону хрiновину над головою i вiдпустила.

Левiн мусив прикусити губу, аби не засмiятися. Сiв упiвоберта, щоби краще бачити Катю.

– Полетiло? – запитав лише для того, щоби випустити iз легень повiтря i за звуком голосу приховати смiшок, який рвався крiзь зуби.

– Нi! – в унiсон випалило подружжя. Потiм Тенгiз додав: – Мiй дружба стояв на сходах ресторану, казав, що збоку це скидалося на те, нiби вона той лiхтар собi на голову натягнула.

– Дуже попеклася? – Іван спробував надати голосу спiвчутливоi iнтонацii.

– Та яке там попеклася! – Тенгiз ляснув обома долонями по керму. – Ти не в’iхав, чувак! Загорiлася означае, бляха, загорiлася! Запалала наче грьобаний «Гiнденбург»![1 - Дирижабль «Гiнденбург» – найбiльший iз будь-коли побудованих жорстких пасажирських дирижаблiв (довжина – 245 метрiв). Назву отримав на честь президента Нiмеччини Пауля фон Гiнденбурга. 6 травня 1937 року над авiабазою ВМС США в Лейкхерстi, Нью-Джерсi, «Гiнденбург» спалахнув у повiтрi та за лiченi секунди згорiв. Унаслiдок аварii загинуло 35 iз 97 пасажирiв, а також одна людина на землi. (Тут i далi прим. авт.)] Наче смолоскип! Наче наднова! Наче ii довбешку перед тим бензином помили!

– У неi на волоссi, мабуть, лiтр лаку був, – додала Катя. – Спалахнула миттево.

– Твою маму. – Левiн, ховаючи посмiшку, притискав до губiв кулак.

– Це ще пiвбiди, – прицмокнув Тенгiз. – Замiсть репетувати та стояти на мiсцi вона зарепетувала й побiгла. Гасити не було чим, хтось спочатку мусив заскочити до ресторану по воду, а та притрушена зiрвалася й погнала вулицею в iнший бiк. Тобто, щоб загасити, ii спочатку треба було наздогнати.

– От бляха! – Левiн бiльше не мiг стримуватися i розреготався. – І що?

– Наздогнали, – сказав Тенгiз. – Загасили. Поки я прибiг iз пляшкою, ii вже виваляли головою в багнi.

– Бля-а-аха! – розтираючи сльози, простогнав Іван. Зиркнувши на Катерину, спробував заспокоiтися: – Я шарю, що вам не до смiху, але, блiн, це так…

– Усе ок. З нею все гаразд, – без особливоi теплоти в голосi вiдзначила Катя. – Обличчя не обгорiло, лише вiд волосся нiчого не лишилося, голова стала схожа на сiрникову головку.

– А мене вкiнець добило, коли теща пiсля такого вiдмовилася закiнчувати святкування. – Тенгiз примружився: у темрявi далеко попереду щось зблиснуло. – Ти прикинь: усi в шоцi, у повiтрi запах смаленоi курки, Наталя ледь жива з переляку, лице у багнюцi, реве, на головi мокрий рушник, примчала швидка, блимають мигалки, а теща, типу, у нас iще коровай не

подiлений!

– Усе, змiнюемо тему, – замахала головою Катя, – не хочу бiльше згадувати!

Кiлька секунд вони мовчали, а тодi Тенгiз кинув швидкий погляд через плече на пасажирське сидiння.

– Мiро, ти там заснула?

– Нi. Слухаю вас.

Катя й Мирослава не були близькими подругами. Колеги по кафедрi, приятельки, не бiльше. Утiм Мирослава за минулi три роки написала кiлька непоганих рецензiй на книжки Левiна, двiчi допомагала йому з органiзацiею читань у Киевi, тож, коли вона, дiзнавшись, що Катя з чоловiком везтимуть письменника на презентацiю до Конотопа, попросилася поiхати разом iз ними, Левiн звелiв не вiдмовляти.

– Розказуй тепер ти, твоя черга, – запропонував Тенгiз. – Щось веселе. Якусь прикольну iсторiю.

Мирослава зам’ялася.

– Та-а… не знаю…

Катя спробувала перевести розмову на iнше:

– Як твоя мама?

Тиждень тому п’ятдесятидев’ятирiчну матiр Мирослави поклали до лiкарнi iз запаленням апендикса.

– Нормально. Все гаразд. Зараз апендикс неiнвазивно видаляють, лапароскопом чи щось таке, i вона вже на третiй день була вдома. – Мирослава враз затихла, нiби про щось замислилася, а за мить заговорила знову, от тiльки голос ii змiнився, зазвучав напружено й водночас нетвердо, наче у пiдлiтка, що вперше розповiдае анекдот перед малознайомою компанiею, якiй вiдчайдушно прагне сподобатися. – Хочете iсторiю? Окей. Ми тиждень тому вигнали квартирантiв iз дачi.

Мирославинi батьки мали у Вишгородi на березi Днiпра земельну дiлянку, де ще до приходу до влади Януковичiв збудували триповерховий котедж. Три роки тому, коли витрати на опалювання тих хоромiв стали непiдйомними, вони законсервували третiй поверх, а нижнi два почали здавати квартирантам. З минулого листопада котедж винаймала багатодiтна i страшенно неохайна сiм’я переселенцiв iз Донбасу.

– Це тi, що з-пiд Єнакiевого? – уточнив Тенгiз.

– Так. Срач нереальний розвели. Татовi урвався терпець. Сказав, що грошей, якi вони за пiвроку заплатили, не вистачить, щоб хату вiддраiти, i вигнав iх. То уявiть, вони перед тим, як забратися, наглухо позачиняли всi вiкна й вiдкрутили на повну конфорки газовоi плити.

Тенгiз присвиснув.

– Усе гаразд, – Мирослава змахнула долонею, у пiвтемрявi салону цей жест нiхто, крiм Катi, не помiтив, – ми вчасно почули запах газу й провiтрили, але…

– Треба було написати заяву в полiцiю, – перебив Іван.

– Ми спершу хотiли, але подумай сам: що з тiеi заяви? Ми б однаково не довели, що вони це навмисно. Та й зустрiчатися з ними бажання бiльше не було. – Несмiлива i якась трохи дивна посмiшка зрушила кутики ii губ, i Мирослава додала: – Це не вся iсторiя.

Вiдчуваючи, що насуваеться найцiкавiше, Левiн викрутив голову та вихилився iз сидiння, щоби бачити Мирославу.

– Ну?

– У квартирантiв була кiшка. Не породиста, звичайна дворова. Ми не забороняли тримати ii в будинку, але коли приiхали, кiшки не було, i ми вирiшили, що квартиранти забрали ii з собою. – Дiвчина тихо кахикнула, потiм зiтхнула й немовби сховалася за посмiшкою. – Виявилося, кiшку вони просто покинули – залишили на вулицi. І ще виявилося, що вона була вагiтною i розродилася, як я розумiю, cаме перед тим, як квартиранти забралися. Це я вже потiм здогадалася, бо спочатку ми про кошенят не знали, вони ще надто малi були й не показувалися. Коротше, увечерi того дня, коли ми приiхали, кiшка прийшла до будинку, взялася тертися об дверi й голосно нявкати – просилася досередини. Мiй батько прогнав ii. Не через те, що не любить котiв, просто вiн досi сердився на тих придуркiв, що ледь не спалили дачу, й розумiв, що в будинку до осенi нiхто не житиме. Не було куди ii пускати. Зате кiшка вирiшила, що ii вигнали через кошенят. Вона задушила всiх до одного, усiх шiстьох, i за пiвгодини притягла на ганок. Виклала рядком перед дверима. Типу, дивiться – проблема вирiшена, кошенят нема, пустiть мене назад.

На кiлька секунд у салонi запала мовчанка, яка на тлi одноманiтного гудiння двигуна здавалася ще бiльш гнiтючою. Тенгiз та Іван крадькома перезирнулися. Іван Левiн самими губами зобразив: «Що це за херня?!» Тенгiз стенув плечима – мовляв, напевно, це така прикольна iсторiя, – а тодi промимрив:

– Ага, окей.

Левiн, сухо прокашлявшись, скоса поглянув на Катю:

– Нагадай, чого ми не захотiли обговорювати ваше весiлля?

Катя спершу вирiшила прикритися самозаглибленим мовчанням, але передумала й удруге кинулася на допомогу приятельцi. Нахилившись, попросила Івана:

– Розкажи про концерт.

Тенгiз закотив очi:

– Бля, зараз почнеться.

У перших числах квiтня Іван лiтав до Берлiна, де презентував нiмецький переклад свого попереднього роману «Голод землi» й заразом вiдвiдав берлiнський концерт улюбленого гурту «Iron Maiden». «Мейдени» за тиждень до того саме вiдкрили черговий свiтовий тур «Legacy of the Beast». Концерт потiшив Левiна, давнього фаната британцiв, чи не бiльше за власну презентацiю.

– Ну чого ти! – Катя стукнула колiном у спинку водiйського сидiння.

– Нiчого. – Рокiв п’ять тому ii чоловiк буквально шаленiв вiд е

ектронноi музики (ембiент-хаус, хардкор-техно, iндастрiал), зараз трохи попустився, та хевi-метал однаково не терпiв. Окрiм того, Тенгiз не сумнiвався, що Левiн, розiйшовшись, патякатиме про той концерт годинами. – Ти тепер його до ночi не заткнеш.

– Тенгiзе, припини!

– Згадаеш моi слова о п’ятiй ранку, вiн тодi якраз дiйде до середини концерту.

Катерина обхопила долонями спинку та ще ближче пiдсунулася до Івана:

– Не зважай, менi цiкаво. Розповiдай.

Левiн вдячно кивнув i заговорив:

– Нереально! Просто нереально! – Очi аж свiтилися. – Я знав, що вони крутi, i, в принципi, усвiдомлюю, що слухаю iх уже двадцять рокiв, а тому необ’ективний, але це було нереально круто! Перша пiсня – «Aces High»[2 - «Аси висоти» – перша пiсня альбому «Powerslave» 1984 року, одного з найуспiшнiших в iсторii «Iron Maiden».] – про пiлотiв «Спiтфаерiв»[3 - «Supermarine Spitfire» – одномоторний британський винищувач часiв Другоi свiтовоi вiйни.] у часи Другоi свiтовоi вiйни. За хвилину до початку на сценi пiвтемрява, з бокiв i в глибинi громадиться щось незрозумiле, запнуте чорною тканиною. На тлi грае негучний музон. Виходять двое чувакiв у вiйськовiй формi, якийсь час стоять з краiв сцени, зрештою беруться стягувати тканину. І пiд нею декорацii – землянi вали, протитанковi iжаки, загородження з колючого дроту. А потiм свiтло гасне. Кiлькасекундна пауза, i на всю котушку лунае вступ до «Aces High» – усе ще в абсолютнiй темрявi. Народ кричить, усi розумiють, що музиканти вже на сценi, але темно, нiхто iх не бачить. А тодi – бам! – i спалахуе свiтло! Вся сцена наче поле бою! На заднику – грозовi хмари. По центру – Брюс Дiкiнсон[4 - Пол Брюс Дiкiнсон (нар. 1958) – британський спiвак, письменник, фехтувальник, пiлот цивiльноi авiацii, автор книг i сценарист, насамперед вiдомий як фронтмен хевi-метал-гурту «Iron Maiden».] у льотнiй куртцi, окулярах i шкiряному льотному шоломi, а над ним розкинув крила «Спiтфаер»! Уявляете? Бляха, ви можете таке уявити? Реальний «Спiтфаер»! Модель на повну величину!

Тенгiз висолопив язика, вдавши, нiби його от-от знудить, i закотив очi. І тут несподiвано озвалася Мирослава.

– У мене, до речi, з собою флешка, i на нiй мае бути «Iron Maiden».

– Ти слухаеш «Iron Maiden»? – звела брови Катя.

– Серйозно? – Левiн смикнувся, мовби його штрикнули голкою. – Який альбом?

– Не знаю, я не так щоб фанатка, там, по ходу, купу всього накидано. – Мирослава простягнула йому потертий флеш-диск. – Ось.

Іван повернувся до Тенгiза:

– Чувак.

Той мотнув головою.

– Нi.

– Я ж знаю: твоя магнiтола читае mp3.

– Нi. – Грузин зобразив, нiбито зривае магнiтолу з панелi та викидае у вiкно. – Не читае!

Та Левiн уже побачив USB-порт, прилаштував флешку й увiмкнув автомагнiтолу. На крихiтному екранi по центру замерехтiв ядуче-зелений напис «READING USB DRIVE». Іван усе ще тримав палець над кнопкою «Play», коли висвiтилося нове повiдомлення: «ERROR LOADING DISK__»[5 - Помилка читання диска (англ.).].

– Ти серйозно? – Вiн звiв очi на товариша. – На хiба тут USB-порт, якщо воно не читае?

Тенгiз посерйознiшав i скоса поглянув на магнiтолу:

– Та начебто мусить читати.

Левiн тицьнув пальцем у напис.

– Але не читае!

– Може, там не лише музика, – похнюплено припустила Мирослава, – i вiн через те не читае. Мабуть, не розбере, що й де. – А потiм уже зовсiм тихо додала: – Менi жаль.

– Та все гаразд, – вiдмахнувся Левiн.

Вiн знову сiв упiвоберта, лицем до Тенгiзовоi дружини, намiрившись повернутися до розповiдi про берлiнський концерт, але Катя його випередила:

– У нас же е диски! Там повинен бути Бон Джовi.

Левiн вередливо випнув нижню губу.

– Я не буду розказувати про «Iron Maiden» пiд Бон Джовi.

– Хай грае на фонi, – наполягала Катя.

– Нi!

– Так! – вишкiрився Тенгiз. – Дiставай iз бардачка!

– Не буду! – Іван демонстративно склав руки на грудях.

Не вiдводячи очей вiд дороги, Тенгiз нахилився, вiдкинув кришку ладника на ноги Левiну i, понишпоривши рукою в купi мотлоху, витягнув чохол iз компакт-дисками. Поклав його на стегно, узяв один iз дискiв i показав дружинi:

– Цей?

На матовiй тильнiй поверхнi диска стояв пiдпис синiм маркером: «Bon Jovi».

– Цей.

– Добре.

Тенгiз заклав диск у вiчко магнiтоли, й за мить iз колонок залунали першi акорди найшмаркатiшоi балади всiх часiв – «Always».

– Там лише балади, – немовби перепрошуючи, уточнила Катя.

Левiн закотив очi.

– Мене зараз знудить.

– Ну пробач, флешку Мiри не читае.

– Краще вже радiо, – прогудiв Левiн.

– Ти серйозно? – прискалив око Тенгiз. – Замiсть Бон Джовi будемо слухати шансон чи попсу?

– Про «Радiо ROKS» жодного разу не чув, нi?

– Припинiть, – утрутилася Катя. – Хай грае Бон Джовi.

– Я не хочу «Радiо ROKS», – водночас iз дружиною мовив Тенгiз.

– А я не хочу розказувати про концерт «Мейденiв» пiд стогнання Бон Джовi.

Тенгiз подарував товаришевi слизьку посмiшку:

– Яка прикрiсть!

– Припинiть! – повторила Катя. – Базiкала базарнi! Вас послухае

, то почнеш думати, що люди пiшли не вiд мавп, а вiд папуг.

– Добре, – чи то жартома, чи то серйозно погодився Левiн. – Я замовкаю.

Кiлька секунд вони нiмували. Коли Бон Джовi дiйшов до першого приспiву, озвався Тенгiз:

– Не те щоб менi дуже хотiлося дослухати до кiнця iсторiю про концерт «Айрон Мейден», але це, – вiн кивнув на магнiтолу, – трохи пiдхарюе. Ще одна така балада, i я тупо засну за кермом.

– Добре, хай буде радiо, – погодилася Катя.

– Мiро? – для годиться поцiкавився Тенгiз.

– Я теж за радiо, – пiдтакнула дiвчина.

Левiн утопив кнопку викидання диска та перемкнувся на радiо. Насичений бiлий шум заглушив шарудiння колiс, що протискалося крiзь шибки машини. Іван примружився й повiв пальцем уздовж магнiтоли.

– Де тут пошук станцiй?

Тенгiз, не дивлячись, намацав потрiбну кнопку, бiлий шум немовби запульсував, а на екранi по центру магнiтоли замиготiли цифри – програма пошуку радiостанцiй перебирала частоти FM-дiапазону. За десять секунд мерехтiння цифр тричi припинялося, проте щоразу сигнал виявлявся надто слабким, крiзь трiскотiння завад ледве пробивалося нерозбiрливе, зiм’яте пищання, i за мить пошук запускався знову.

Левiн невдоволено прокоментував:

– Нiчого не знаходить.

– Та хрiн його знае, – сказав Тенгiз. – Мабуть, ми в такiй дупi, де нiчого не ловить.

– Ага.

Іван намiрився щось додати, проте не встиг розтулити рота. Пошук зупинився на позначцi 89,7 МГц. Бiлий шум вирiвнявся, пiсля чого поверх нього почав розпливатися дивний протяжний звук, схожий на той, iз яким рiзкий вiтер розмiтае дощовi краплi над пустельною дорогою. Час вiд часу крiзь те хвилеподiбне завивання проривався схожий на постогнування заiржавiлих завiс скрип, що його супроводжував слабкий посвист – немовби з герметичного примiщення виходило застояне повiтря. Усе ще з роззявленим ротом Іван Левiн уявив старезний, розкваслий на спецi дерев’яний будинок, у якому, шарпаючи розбухлi вiд вологи дверi, гуляють протяги.

Катя вихилилася з-за спинки водiйського крiсла та захриплим голосом запитала:

– Що це таке?

– Що саме? – Тенгiз вiдiрвався вiд дороги та в дзеркальцi заднього огляду зустрiвся очима з дружиною.

– Ти, блiн, не чуеш?

Вiн чув.

– Вимикати? – iз несподiваною поквапливiстю запропонував Левiн. – Я вимикаю його.

Тенгiз не вiдповiв, лише мiцнiше стиснув губи. Іван сприйняв мовчанку за знак згоди, проте щойно потягнувся вимкнути магнiтолу, як звук, що линув iз динамiкiв, змiнився. Пальцi письменника прокреслили в повiтрi незрозумiлу фiгуру й застигли за сантиметр вiд кнопки вимкнення. Бiлий шум стишився до ледь вловного фону, iз надр якого вихоплювалися крики. Абсолютно точно людськi крики. Лячнi. Наче з когось живцем видирали нутрощi. Не те щоб Левiн коли-небудь чув, як кричить людина, з якоi живцем видирають кишки, однак…

– Звiдки це? – випалила Мирослава.

Їй нiхто не вiдповiв. Тенгiз промимрив:

– Це, по-твоему, краще за Бон Джовi?

Левiн проiгнорував його.

– Може, це просто початок… е-е… однiеi з пiсень, – вiн закусив губу, – не знаю… Елiса Купера?

– Це ти у мене питаеш? – крiзь зуби процiдив Тенгiз. – Я на твоiх патлачах не знаюся.

Крики не припинялися, навпаки – лише посилювалися.

– Звiдки це? – повторила запитання Мирослава. – Це з радiо? Чи десь iззовнi?

Іван Левiн спершу припав до вiкна праворуч вiд себе, але майже вiдразу вiдсахнувся, так нiби боявся, що з темряви понад дорогою на нього щось кинеться. На вiкна навалювалася непроглядна пiтьма.

– Зменши звук, – наказав Тенгiз. – Не вимикай, просто приглуши.

Левiн послухався. Покрутив регулятор, i надсадне, розпачливе волання стало майже нечутним скиглiнням.

– Це точно з радiо, – сказав вiн.

– Та ну його! Якась херня! – Тенгiз потягнувся до вимикача, проте Левiн неочiкувано для самого себе перехопив його руку.

– Почекай…

– Ти чого?

– Почекай, кажу. – Морщачи лоба, Левiн утупився в Тенгiза. Впродовж кiлькох секунд вiн роздивлявся товариша так, наче намагався розколупати поглядом його голову.

– Ввiмкнiть iншу станцiю, – попросила Катя. – Будь ласка.

Іван вiдпустив Тенгiзову руку, проте змiнювати частоту не став. Пальцi лiвоi руки застигли за сантиметр вiд магнiтоли, вiн нiби грiв iх на невидимому вогнi.

Шум завад до того моменту цiлковито щез. Натомiсть iз динамiкiв залунав дитячий плач уперемiш iз гортанним, анiтрохи не дитячим пiдвиванням.

– Що це, блядь, таке? – Вчепившись у кермо, Тенгiз спершу озирнувся на дiвчат, пiсля чого перевiв погляд на Левiна. Нiхто не вiдповiв, i хлопець продовжив: – Я серйозно! Якийсь радiолюбитель транслюе дитяче рюмсання i… i… – вiн не мiг дiбрати слово, – оце завивання?

– Це не рюмсання, – сказала Мирослава.

– Блiн, дякую, що сказала! – вигукнув Тенгiз. – Що б ми без тебе робили!

– Це може бути… – Левiн почав пояснювати, проте затих на пiвсловi, коли на задньому тлi розквiтли глухi стогони.

– Може бути що? – озвалася Катя.

Письменник торкнувся зморщок на чолi, провiв по них пальцями:

– Я колись читав про

магнiтне поле Юпiтера. Воно в тисячi разiв сильнiше за магнiтне поле Землi, найпотужнiше серед усiх планет Сонячноi системи, й iнодi, типу, прориваеться до нас, провокуючи всiлякi аномалii. Я бачив на YouTube вiдеоролики, де показано, як воно звучить, i це реально крiпi, щось схоже на…

– Магнiтне поле не звучить, – перебив Тенгiз. – І не в тисячi разiв, а лише в десять.

– У тисячi!

– Та пофiг. Однаково звук – це коливання в пружному середовищi, магнiтне поле не може звучати.

– Я знаю! – Левiн розсердився. – Не присiкуйся! Я мав на увазi, ну, як би воно звучало, якби магнiтнi коливання перетворити на звуковi.

– Ти хочеш сказати, це з Юпiтера? – звiв брову Тенгiз.

– Воно посилюеться, – вклинилася Катя.

Крики та плач стали виразнiшими. Тенгiз замотав головою:

– Це нiякий не Юпiтер.

– А що тодi?

– Не знаю. Чувак, це не радiозавади, там хтось стогне так, наче просратися не може. – Тенгiз не припиняв мотати головою. – І менi це не подобаеться.

Вiн нахилився до керма, вгризаючись очима в темряву, що виповзала зусiбiч i лещатами стискала кволi конуси свiтла вiд фар.

– Це просто радiо, – не надто впевнено заперечив Левiн.

Раптом Катя заволала:

– ЗНА-А-А-К!!!

Вiд несподiванки Тенгiз та Іван пiдстрибнули.

– Господи, не горлай так! – гаркнув Тенгiз. – Я ледь у штани не наклав!

– Ми проскочили поворот! – Катя вказувала пальцем на щось, що залишилося позаду машини.

Тенгiз збавив швидкiсть i кинув погляд назад, проте, певна рiч, нiчого не побачив.

– Що, справдi?

– Так! – обурилася дружина. Вона рiзко випростала руку, немовби вистреливши долонею в бiк магнiтоли. – І вимкнiть це! Приберiть це верещання!

Хворобливе постогнування та виття вiдступили на другий план, зате дитячий плач i рюмсання залунали так чiтко й гучно, що тепер здавалося, нiби дитина iде разом iз ними.

Тенгiз запитально глипнув на Левiна.

– Ти щось бачив?

Іван стенув плечима. Замiсть нього вiдповiла Мирослава:

– Там був великий знак: прямо – на Глухiв i Нiжин, праворуч – на Суми та Конотоп.

– Блядь! – вилаявся Тенгiз. – Таки проморгали.

– Я ж тобi казала! – гарячкувала Катя. – І вируби нарештi радiо! Скiльки можна просити?!

– Не кричи! – вишкiрився Тенгiз. – Зараз буде мiсце для розвороту. – Вiн згорбився так, що пiдборiддя нависло просто над кермом, i мружився, видивляючись у темрявi дорожнi знаки.

– Ви чуете? – Левiн коротко, наче диригент, який наказуе оркестру затихнути, змахнув рукою.

Дiвчата повернули голови. Хлопець застиг – шкiра над перенiссям зiбгалася у складки – i показував пальцем на магнiтолу.

– Воно затихае. Саме по собi.

– Нi, – поквапилася заперечити Катя, проте помилилася: загальна гучнiсть спадала, але з’явилися сухе електричне потрiскування та шипiння, котрi, плавно наростаючи, затирали моторошне хлипання та плач.

– Затихае, – пошепки, так начебто боявся, що звук його голосу може розбудити щось лихе, повторив Іван. – Ми нiби вiддаляемося вiд нього.

– Ага, – повiльно кивнув Тенгiз.

– Не агакай, – долинув iззаду голос Катi, – за дорогою стеж.

– Стежу, – почав пригальмовувати. – Он розворот.

– Зачекай! – Левiн поклав руку на плече товариша. – Можеш проiхати далi?

– Навiщо?

– Проiдь iще трохи.

Тенгiз напружився.

– Не розумiю.

– Не розвертайся. – Левiн озирнувся на дiвчат на задньому сидiннi, а тодi втупився в магнiтолу з таким виглядом, нiби волiв пропалити в нiй поглядом дiрку, i пробурмотiв: – Ми ж нiкуди не поспiшаемо, так?

– Що ти надумав? – у голосi водiя проступило роздратування. «Ланос» наближався до призначеного для маневру мiсця, проте Тенгiз не квапився займати крайню лiву смугу.

– Просто iдь, – тоном людини, цiлковито певноi того, що робить, повторив Левiн.

Тенгiз iз шумом випустив повiтря крiзь нiздрi, плавно натиснув на педаль газу, й автомобiль, набираючи швидкiсть, проминув розворот.

Чверть хвилини в салонi панувала мовчанка. Над машиною, як i ранiше, брилою висiла пiтьма. Радiо роздратовано плювалося й шипiло.

Першою не витримала Мирослава:

– Ну?

– Виття стишуеться, – не пiдвищуючи голосу, сказав Левiн. – А завади навпаки наростають.

Бiлий шум вiдновився, сухе трiскотiння приглушувало й немовби пом’якшувало моторошнi крики.

– І що?

Левiн не вiдповiв. Очi приклеiлися до табло по центру магнiтоли. На екранi досi свiтилася частота 89,7 FM. Левiн вдивлявся в цифри так прискiпливо, аж вони зрештою вiдбилися на його сiткiвках.

Наступний розворот був за кiлометр. Коли свiтло фар вихопило з темряви синiй знак iз вигнутою на 180° стрiлкою, Тенгiз ледь чутно зауважив:

– Наступний поворот.

На той час крики вже майже не пробивалися крiзь трiскотiння радiозавад. Іван кивнув:

– Так, можеш розвертатися.

Тенгiз увiмкнув покажчик лiвого повороту, акуратно вирулив до мiсця розвороту, переконався, що на зустрiчнiй смузi порожньо, i швидко розвернувся.

– І що це було? – поглянув на Левiна.

– Зараз побачимо.

– Вимкнiть це довбане радiо, – заблагала Катя.

– Нi, – Левi

мотнув головою. – Не треба.

Тенгiз невдоволено насупився, проте нiчого не сказав. Машина набирала швидкiсть, правi колеса прогуркотiли по невеликiй виямцi, i за мить по тому хлопець раптом збагнув: крики, що кiлька секунд тому повнiстю стихли, поволi повертаються. Мирослава з Катею принишкли – також здогадалися. Що ближче вони добиралися до перехрестя обiч Батурина, то дужчали стогони, якi лунали на 89,7 мегагерцах.

– Вони ж майже зникли, – тепер уже й Тенгiз зашепотiв.

Левiн лише покивав. Його товариш пригальмував перед перехрестям. Праворуч iшла новенька дорога на Батурин. Лiворуч повз давно занедбану заправку пiрнала в похмурi лiси стара роздовбана асфальтiвка на Конотоп.

Тенгiз викрутив кермо лiворуч i, майже не скинувши швидкiсть, з’iхав з траси. У свiтлi фар iз пiтьми виринув крихiтний дорожнiй знак, i хлопець, просто щоб не мовчати й хоч на мить прогнати з голови страхiтливi стогони, промовив:

– Ер-шiстдесят-один.

Рiвний асфальт закiнчився, i гуркiт iз-пiд колiс зiм’яв його слова в нерозбiрливу грудку.

– Що? – перепитала Катя.

– Дорога Р61, – пояснив Тенгiз.

– Воно повернулося. – Іван тицьнув пальцем у магнiтолу. – Чуете? Як ранiше!

Завади час вiд часу проскакували, проте затихали. Із розташованих обабiч панелi приладiв динамiкiв линуло завивання вiтру, незрозумiле шарудiння, подiбне до шурхоту дрiбного пiску пiд важкими черевиками, вiддаленi безутiшнi стогони та дитячий (чи радше схожий на дитячий, бо в тому неспинному схлипуваннi було щось до скрипу зубовного потворне) плач. Якоiсь митi звуки набрали сили й стали рельефними, заледве не вiдчутними на дотик.

– По-моему, тепер iще гучнiше, – додала Мирослава.

– Навiщо це? – Катя, як i Левiн, не вiдривала очей вiд магнiтоли. – Навiщо комусь таке транслювати?

– Слухай, – Тенгiз збавив швидкiсть i повернув голову до Івана, – якщо ти його не вимкнеш, я тебе, на хрiн, висаджу.

– Почекайте. – Левiн пiдняв вказiвного пальця. – Знову затихае.

Упродовж пiвхвилини всi четверо дослухалися. Звуки справдi затихали. Іван Левiн щось видивлявся в чорнотi за вiкном, а потiм рiзко повернувся лiворуч i попросив:

– Зупинись.

– Ти чого? – насторожилася Катя.

– Де зупинитися? – не зрозумiв Тенгiз.

– Просто пригальмуй, – Левiн показав на узбiччя, – будь-де.

Тенгiз пригальмував, якийсь час вишукував потрiбне мiсце, пiсля чого скотився з асфальтового полотна, ввiмкнув «аварiйку» та зупинився. Двигун не глушив.

– І що? – Йому на груди неначе почепили гирю, такий важкий був погляд.

– Треба повернутися.

– Куди повернутися? – звiв брови Тенгiз.

– Назад, – Левiн кивнув у той бiк, звiдки вони приiхали, – на пiвкiлометра десь. Я дещо бачив.

– Що ти бачив? – Тенгiз зазирав просто Івановi в очi.

– Не знаю, – Левiн тер пальцями лоба, немовби розгладжуючи зморшки, – може, здалося. Я дещо помiтив. Але не впевнений. Послухай: поiхали назад, це пiвкiлометра, не бiльше, там, де звук був найгучнiшим. Я погляну, якщо нiчого не побачу – ми вирубаемо радiо, розвертаемося й женемо до самого Конотопа.

Тенгiз кинув погляд назад, у пiтьму за машиною, яку плямувало мiдним свiтлом блимання заднiх аварiйних лiхтарiв, ковзнув ним по обличчю дружини – у пiвтемрявi салону Катя iнтенсивно, заперечуючи, мотала головою, – а тодi перевiв на Левiна.

– Добре.

Дiвчина сердито цикнула, проте Тенгiз не зважав. Розвернувшись, неквапом повiв автомобiль назад, у напрямку Батурина. Виття вкотре почало наростати. Левiн, витягнувши шию, повз профiль товариша прикипiв очима до дрiмучих заростiв iз протилежного краю роздовбаноi асфальтiвки.

Коли крики та стогони сягнули пiку, Іван змахнув рукою.

– Ставай. Це тут.

Дивлячись убiк, Тенгiз повернув кермо праворуч i плавно натиснув на гальма. Пiд колесами заскрипiли дрiбнi камiнцi, «ланос» став, i, доки хтось устиг зреагувати, Левiн розчахнув дверцята й вискочив у чорноту.

Мирослава зойкнула так, нiби хтось затопив iй кулаком у груди.

– Вiн здурiв? – Катя вирячила очi. – Що вiн робить? – поторсала чоловiка за плече. – Зупини його! Скажи, хай повертаеться!

– Тобi треба, сама кажи. – Тенгiз також нервувався.

– Ви два дебiли, – просичала Катя. – Пасивний i активний дебiли!

Левiн перетнув дорогу i, склавши руки на грудях, закрокував уздовж узбiччя. Його маслакувату, ледь згорблену фiгуру було добре видно у свiтлi фар. Вiддалившись на два десятки крокiв, хлопець зупинився та нахилився, роздивляючись щось… нi, не пiд собою… радше в лiсi попереду. За мить вiн випростався, пiдтюпцем повернувся до машини i з розбiгу заскочив досередини. Захряснув дверцята, кiлька секунд вiддихувався, а тодi випалив:

– Там дорога. Грунтовка. Непогано роз’iжджена.

– Щоб я здох, – прошепотiв Тенгiз, – це якась херня.

Стогони та плач i далi рвалися з динамiкiв.

– Далеко звiдси до Конотопа? – пробелькотiла Катя.

– Кiлометрiв двадцять… двадцять два, напевно, – вiдповiв Тенгiз.

Левiн ii начебто не чув.

– Глянемо, що там? – зиркнув на Тенгiза.

Дiвчата в один голос вигукнули:

– Нi!

– На хрiна? – до непiзнаваностi сплющеним голосом запитав Тенгiз.

– Я не зовсiм розумiю, як працюе радiопеленгацiя, але, по-моему, таким чином ми наблизимося до джерела сигналу. Ну, тобто до того, хто транслюе все це лайно.

– На хрiна? – повторив Тенгiз.

– Подивимося, з’ясуемо, де це, а тодi викличемо полiцiю.

– І що ти iм скажеш?

– Скажемо, якийсь iдiот без лiцензii забивае радiоефiр усяким мотлохом.

– Чувак, я не жартую: на хрiна це тобi?

– Я письменник, – Іван легенько постукав вказiвним i середнiм пальцями по магнiтолi, – а це – хороша iсторiя.

– Ти серйозно?

Левiн, випнувши пiдборiддя, покивав.

– Я заробляю iсторiями на життя.

Тенгiз замовк, замислено туплячись у побiлiлi кiсточки на кистi, якою стискав кермо. Іван легенько штурхнув його лiктем:

– Чого зблiд? – потiм передражнив, невмiло зiмiтувавши голос товариша: – Чувак, це ж просто дорога!

– Не. Тре. Ба, – по складах прошепотiла Катя.

Однак Тенгiз лише збуджено чмихнув, ударив по зчепленню й викрутив кермо. «Ланос» перетнув двi заасфальтованi смуги i, плавно гойднувшись, сповз на грунтовку.

– Тенгiзе, поверни назад, – наказала Катя. – Негайно!

Об днище шкрябнув пеньок, i Мирослава скрикнула.

– Тенгiзе!!! – зарепетувала Катя.

– Та заткнiться вже!

Вiн угризався очима в дорогу. Фари вихоплювали з темноти вузький печероподiбний коридор. З обох бокiв до них тягнулися загрозливими тiнями дерева, голi крони яких переплiталися, ховаючи нiчне небо. Низько обвисле гiлляччя час вiд часу терлось об дах автомобiля.

– Воно затихае, – чи то спитав, чи то ствердив Тенгiз.

– Нi, це я прикручую звук, – мовив Левiн. – Навпаки наростае. – Письменник тримав пальцi на регуляторi гучностi й повiльно прокручував його проти годинниковоi стрiлки, компенсуючи збiльшення iнтенсивностi звуку. – Ми рухаемося в бiк зростання.

Мирослава неспокiйно крутилася, повсякчас озиралася назад, немовби закарбовуючи напрям, куди бiгти, раптом щось станеться. За кiлькасот метрiв вiд асфальтiвки, коли гiлля почало шкребтися не лише об дах, а й об борти машини, праве передне колесо влетiло у притрушену опалим листям багнисту виямку, i «ланос» забуксував. Тенгiзовi довелося кiлька разiв газонути, щоб вивести машину з пастки.

– Тенгiзе, це якесь божевiлля, – сухим вiд страху голосом прошелестiла Мирослава, – забираймося звiдси.

Тенгiз якийсь час не вiдповiдав, а тодi промимрив:

– Задом не виiдемо. Треба мiсце, де розвернутися. Тут надто тiсно.

– Добре, – Мирослава вчепилася пальцями у спинку пасажирського сидiння i заговорила з поспiхом, ковтаючи склади, – шукай мiсце для розвороту та iдь назад. Чуеш мене? Я не розумiю, навiщо ми приперлися сюди посеред ночi. А що, як проб’емо колесо? Або ще що-небудь станеться? Ми ж навiть на допомогу не покличемо. Я вже не бачу дороги, навiть не знаю, де вона, i я не можу бiльше…

Мирослава все ще продовжувала белькотати (несвiдомо кривлячись, коли з динамiкiв вихоплювався особливо лячний крик), коли з темряви лiворуч долинув здушений шепiт Катерини:

– Що це?.. Отам…

Голi скелети дерев раптом розступилися, i Тенгiз Тедорадзе, зойкнувши, вгатив по гальмах. Машина дзьобнула носом, i якби не ремiнь безпеки, Іван Левiн пробив би головою лобове скло. Невидимi пасма гiркого, в’iдливого смороду полiзли до салону. Наступноi митi оглушливий Катин крик розiрвав нiч на клаптi:

– БЛЯ-А-А-А!

Метрiв за десять попереду дорога обривалася, свiтло фар впиралось у стiну верболозу, i там, у кущах, ледь прикритий гiллям, стояв закаляний землею малюк у подертому брудному одязi. Холодно роздивлявся машину з темряви. Скаламучений свiтлом туман сягав трохи вище його колiн.

Учепившись руками в кермо, Тенгiз раз за разом намагався ковтнути, проте йому нiяк не вдавалося, i вiн лише кавкав – геть як людина, яка вдавилася й от-от почне задихатися: борлак смикався вниз, проте щоразу зупинявся, немовби наштовхуючись на невидиму перешкоду.

– Що це?.. – Вiд шаленого пульсу в Левiна замерехтiло в очах. – Бля, звiдки цей вилупок? Що вiн тут робить?!

Вузьке та блискуче листя верболозу сколихнулося, i худорлява постать, по-змiiному смикнувши головою, ступила крок уперед. Малюк вийшов iз кущiв на свiтло, постояв, а тодi повiльно рушив до машини. У жовтому сяйвi фар його обличчя нагадувало позбавлену рис маску. Засохла, нiби воском натерта шкiра туго обтягувала вилицi. Брудне волосся стирчало навсiбiч.

Катя запхинькала. Мирослава втягнула носом повiтря i заливисто заверещала. Невiдомо, що iх шокувало бiльше: той факт, що щонайбiльше семирiчний хлопчак, на губах якого грала неприемна котяча посмiшка, стискав у долонi довжелезного ножа iз вигнутим лезом, чи повна вiдсутнiсть у хлопця очей – на мiсцi очних яблук зяяли похмурi, схожi на чорнильнi плями заглибини.

– Чувак, назад! – Левiн силкувався перекричати вереск Мирослави; його голос вирвався з-пiд контролю i тремтiв. – Це якась йобана пiдстава – здавай назад!

Тенгiз виплюнув iз горлянки щось нечленороздiльне, кiлька разiв отупiло

лупонув по гальмах, зрештою отямився, ввiмкнув задню передачу й затопив до упору педаль газу, проте машина не зрушила з мiсця. Хай як сильно вiн натискав на педаль, дросель не спрацьовував, оберти двигуна не зростали.

– Що за херня?! – заволав Тенгiз.

– Назад! Валимо звiдси! – надривався Левiн. – Якого хрiна ти стоiш?!

– НЕ МОЖУ!!!

Мирослава вичавила з легень рештки повiтря i, кавкнувши, принишкла. Тiеi самоi митi радiо замовкло, панель приладiв «ланоса» згасла, а двигун заглух, i наступна Левiнова фраза провалилася в застояне болото мертвотноi тишi:

– Тобто ти не можеш?

Хлопчак уже стримiв перед капотом.

А потiм трiснуло лобове скло…

ЗНОВУ І ЗНОВУ

1

Лi вже пiвроку не готувала, i останнiм часом Ярик дедалi частiше мiркував про те, що почуваеться у власнiй кухнi не так, як ранiше. Наче чужий. Вiн довго зважував, у чому рiч, i зрештою вирiшив, що проблема в запахах, яких не вистачае. Колись охайна бiлоснiжна кухонька тепер пахла спустошенiстю. І сьогоднi чомусь це вiдчуття було особливо сильним.

Ярик сiв на табурет, уперся тiм’ям у стiну й iз-пiд напiвопущених повiк стежив за трiпотливим полум’ям над конфорками. За вiкном вулиця вмивалася тихим дощем. Чоловiк дивився, як мерехтливi смуги теплого повiтря здiймаються над немитою плитою, i чекав, що закипить першим: молоко в емальованiй каструльцi чи вода в чайниковi з чорним днищем i замацаною ручкою.

Лiлiя ще спала. Зазвичай дружина очунювала пiсля денного сну невдовзi по четвертiй, тож Ярик починав кип’ятити молоко за п’ять до четвертоi, щоби до того, як Лi прокинеться, воно вже вистигло. Лiлiя обожнювала молоко з медом, але вже понад рiк не могла пити гарячого.

Нагрiваючись, металевий чайник спершу тихо потрiскував, потiм узявся невдоволено шипiти, i десь у промiжку мiж першим та другим з-за стiни долинув кволий голос:

– Ти повернувся?..

Ярик сiпнувся. Прокинулася. Скосив очi на годинник – хвилина до четвертоi, Лi проспала менше як двi години. Щодня все менше й менше. Останнiми ночами вона взагалi нидiла без сну, лише вдаючи, що дрiмае, аби не засмучувати його.

Чоловiк пiдвiвся, вийшов iз кухнi, обережно прочинив дверi та зазирнув до кiмнати.

– Прокинулася?

– Так.

У нiздрi вдарив мiцний застояний запах. «Провiтрити б», – подумав Ярик, але Лi не дозволяла. Не через те, що боялася протягiв, просто не хотiла. Чоловiк раз чи двiчi вiдчиняв кватирку, доки вона спала, проте пiсля пробудження Лiлiя сердилася, наказувала зачинити, а пiд кiнець узагалi заборонила наближатися до вiкна. Ярик не розумiв, що пiсля того, як його дружина ослабла так, що вже не могла виходити на вулицю, ii дратував сам запах свiжого повiтря.

– Розбудив? – Чоловiк намагався всмiхатися, проте кутики губ уперто з’iжджали донизу.

– Нi. Я не чула, як ти заходив.

– Добре. Я готую молоко.

– А чай собi?

– І собi чай. Як завжди.

– Добре.

Приглушене шипiння плавно змiнилося свистом.

– Вода закипiла. – Ярик кивнув у бiк кухнi. – Я зараз.

Вiн заскочив до кухнi, метнувся до плити, проте застиг за крок вiд неi, немовби наштовхнувшись на невидиму перешкоду. Чайник продовжував надриватися вiд свисту, проте Ярик дивився не на нього, а на каструлю з молоком, вiдчуваючи, як на очах закипають сльози. Молоко зсiлося – в облупленiй каструльцi шумно клекотiла брудно-бiла грудкувата сумiш.

– Сука… – крiзь зуби процiдив чоловiк.

Вiн тричi перепитував, чи молоко сьогоднiшне. Наголошував, що купуе для хвороi дружини, вона не любить магазинного, i тому вiн згоден переплатити, аби молоко було свiжим. Продавчиня на ринку – охайна жiночка у простенькому пальтi з, як йому тодi здалося, добрими очима – запевнила, що так, свiже, свiжiшого просто бути не може, не вранiшне, а надоене пiсля обiду, вона щойно з потяга.

– Довбана сука. – Вiн прикусив губу, щоб не розкричатися.

Із кiмнати долинув голос Лiлii: напевно, запитала, чи все гаразд, бо чайник усе ще заходився свистом, але Ярик нiчого не чув. Тремтячими руками вiн узяв рушник, стягнув каструлю з плити й одним махом вилив молоко назад до лiтровоi банки.

Тонке скло, сухо скрипнувши, трiснуло.

– Блядь!

Ярик аж зубами клацнув вiд злостi, а потiм застиг, чекаючи, що банка розколеться i грудкувата молочна каша розiллеться стiльницею, проте скло витримало. Не зводячи очей з трiщини, чоловiк поспiхом дiстав iз шафи iншу банку, вiдкрутив гарячий кран, виждав, поки вода стече, i пiдставив банку пiд струмiнь. Коли скло нагрiлося, перелив до неi молоко, а трiснуту вкинув до смiтника. І лише пiсля того погасив вогонь пiд чайником.

– Що трапилося? – безперестану повторювала Лi. – Що трапилося?

Ярик почув шарудiння ковдри, яка сповзла на пiдлогу, i здогадався, що дружина намагаеться пiдвестися. Вiн удруге, цього разу до кровi, прикусив губу. Погляд туманило слiзьми. Чоловiк потрусив головою, навпомацки вiдшукав пластикову кришку, накрив нею банку, безшумно вийшов до коридору, похапцем, наче злодiй, надягнув куртку, взув кросiвки i, притиснувши банку до грудей, вилетi

iз квартири.

2

Вологий асфальт понуро вилискував пiсля дощу.

Ярик пiдтюпцем перетнув проспект i, тулячи банку до грудей, навпростець через калюжi заквапився до ринку. В головi немовби гуло тисячоградусне полум’я, тiеi митi чоловiк був ладен вiддати пiвжиття, аби жiнка була на мiсцi. На перехрестi Мазепи та Полуботка вiн повернув лiворуч i на ходу почав думати, що iй казатиме. Щось образливе. Огидне. Щось таке, щоби принизити, морально ii розчавити.

Утiм, що бiльше Ярик наближався до ринку, то дужче розпухала колюча грудка в горлi, i коли, проминувши пожежну станцiю, вiн побачив жiнку, яка впарила йому скисле молоко, горло сперло так, що чоловiк ледве не задихнувся.

На перехрестi Полуботка та Сагайдачного Ярик кiлька секунд постояв, стискаючи й розтискаючи кулаки, потiм перебiг дорогу та попрямував до неi. Тепер уже повiльно, не поспiшаючи, нiби звiр, що пiдкрадаеться до жертви. Коли до торговки залишалося крокiв двадцять, Ярик вiдтулив банку вiд грудей i понiс перед собою, обережно, наче дивовижну магiчну кулю чи, радше, емнiсть iз нiтроглiцерином, яка от-от вибухне. Всерединi бовталася мутнувата рiдина.

Саме тодi, коли вiн випростав руки, жiнка його й помiтила. Вона стояла пiд кривим жерстяним навiсом, продукти на продаж – молоко у пластикових пляшках, сир та овочi – лежали на обтягнутiй целофаном фанерi бiля ii нiг. На вигляд – рокiв п’ятдесят, точно не бiльше за п’ятдесят п’ять. Охайне сiре пальто, в’язана шапка. Обличчя порцеляновоi ляльки. Якби не засмальцьована ганчiр’яна сумка для грошей i рукавицi зi зрiзаними пальцями, була б викапана вчителька молодших класiв.

Ярик зупинився за крок вiд навiсу. Хотiв вишкiритися, та не наважився: повiки знову набрякли вологою, i вiн боявся, що найменший порух лицьових м’язiв струсить сльози на щоки. Жiнка мовчала. Сiрi очi з-пiд коротких, неначе обпалених вiй сторожко промацували Ярикове лице.

– Ти… – захрипiв вiн, – ти…

Вона не опустила погляду.

– Я ж казав, це для дружини, я…

Пiсля згадки про Лi його несподiвано прорвало. Сльози просто ринули з очей, i за секунду чоловiк мав такий вигляд, наче хтось хлюпнув йому в обличчя водою.

Жiнка мовчки полiзла до сумки по грошi, проте Ярик того не побачив. Вiн хотiв присоромити ii, а натомiсть розпустив нюнi й тепер сам паленiв од сорому. Вiн схлипнув, зiщулився i вперся поглядом у банку. А потiм хтось немовби вгатив йому кулаком у груди: чоловiк голосно кавкнув, пiднiс банку над головою та щосили торохнув нею об асфальт.

Банка iз дзенькотом розлетiлася, уламки, шурхочучи, сипонули навсiбiч. Пiд ногами у Ярика розпливлася бiла каша, схожа на ляпку чийогось блювотиння. Наступноi митi його облiпили недобрi нашорошенi погляди. Дiвчина, що проходила неподалiк, сахнулася, наче вiд прокаженого. Невисока, зовсiм лiтня продавчиня, що займала мiсце далi пiд навiсом, завбачливо вiдступила на тротуар, тицьнула в нього пальцем i смачно вилаялася.

І тiльки жiнка, що продала скисле молоко, нiчого не сказала. Стояла й не рухалася, начеб iз воску вiдлита, не наважуючись витягти руку з сумки iз грошима.

Задихаючись вiд лютi й огиди до самого себе, Ярик розвернувся й побiг геть.

3

Лi, склавши руки, сидiла на диванi. Чекала на нього.

Ярик шумно ввалився до квартири, роззувся, кинув куртку на пiдлогу, пройшов до кiмнати, сiв на лiжко поруч iз дружиною. Лiлiя пiднесла худющу руку, геть як воронячу лапу, та провела пальцями по його волоссю над скронями.

– Пробач, – хрипнув вiн.

– Ну чого ти? – Лi кволо всмiхнулася. – Всяке бувае. – Вона розумiла все без слiв.

– Хотiв, щоби було свiже. Тричi перепитував…

– Ш-ш-ш… – На ще одну усмiшку сил не вистачило, тож вона просто дивилася на нього тихими беззахисними очима. – Купи магазинного.

– Добре. Так. Так i зроблю. Просто вiддихаюся.

– Дрiбницi.

– Знаю. Куплю магазинного. Зараз збiгаю.

Вiн пiдвiвся, проте зам’явся, згадавши, що не забрав у торговки грошi. А мав би. Грошi в нього вже майже скiнчилися.

Лi немовби прочитала чоловiковi думки.

– Бiльше немае грошей, так?

Удруге за тиждень Ярик помiтив, що дружина ховаеться вiд свiтла в його тiнi, нiбито боiться, що воно ii обпече. Чи забруднить.

– Нi. Грошi е.

Вiн усмiхнувся, проте ввести дружину в оману не вдалося. Лi завжди вiдрiзняла його звичайну усмiшку вiд тiеi, коли всмiхався лише рот, а очi залишалися сумними.

Жiнка опустила голову.

– Я надто довго прожила, так?

Ярик здригнувся, нiби вiд ляпасу. До горла пiдкотила нудота.

– Господи, Лi! Не кажи такого! – Вiн став на колiно, взяв ii за руки; шкiра на долонях вже не здавалася, а справдi була прозорою. – У нас е грошi. Не переймайся, я… – Ярик замовк. Лi однаково знала, що чоловiк уже понад рiк не брався за камеру. – Пiду до супермаркету, куплю молока. І щось на вечерю. Добре?

Жiнка кивнула.

Ярик вийшов з пiд’iзду й повiльно поплiвся до «ЕКО-маркету». Над головою перехрещувалися дроти iз неначе нанизаними на них птахами. У калюжах вiдбивалося похмуре небо. Було холодно. Похнюпившись, вiн

упинився над однiею з калюж. Звiдти, неначе з каламутного дзеркала, у нього тупилося власне вiдображення, оточене нiмбом iз сiро-чорних хмар. І тодi Ярик подумав, що Лi, хай як це жорстоко прозвучить, насправдi мала рацiю: вона прожила набагато довше, нiж вiн розраховував.

Пухлину виявили три роки тому. Глiобластома. Найбiльш агресивна пухлина мозку. Почалося з того, що Лi не могла звестися на ноги впродовж перших хвилин пiсля пробудження. Прокидалася, пiдхоплювалася з лiжка i тут-таки, наче пiдкошена, падала на пiдлогу. Не щодня, але щоразу на лiвий бiк. За хвилину-двi розходжувалася, i далi впродовж дня почувалася цiлком нормально. Спершу це було трохи смiшно, проте за мiсяць ранковi падiння почастiшали, i Лi звернулася до лiкаря. На першiй же томографii побачили величезну, завбiльшки з кулак, пухлину в правiй пiвкулi ii мозку.

Прогноз був невтiшним. Пухлина виявилася неоперабельною, онколог сказала, що навiть за умови агресивного лiкування Лi протягне не бiльше нiж п’ятнадцять мiсяцiв, та оскiльки без лiкування iй не давали навiть трьох, Ярик переконав дружину боротися. І не дарма. Органiзм Лi добре зреагував на темозоломiд[6 - Темозоломiд – синтетичний протипухлинний лiкарський препарат для лiкування злоякiсних пухлин головного мозку.], i за пiвроку виснажлива радiотерапiя та постiйне вливання в кров убивчого коктейлю з темозоломiду, цисплатину й доксорубiцину повнiстю знищили пухлину.

Нiхто, звiсно, не тiшив себе iлюзiями – хiмiотерапiя прибрала пухлину, але не раковi клiтини. Лiкарка попередила i Ярика, i Лiлiю, що лiкування е палiативним, сучасна медицина не знае, як позбутися глiобластоми, й пухлина так чи так повернеться. Яриковi було начхати, вiн залiз у борги, та найважливiше – вони вiдвоювали у смертi майже рiк.

Пухлина повернулася через пiвтора року. Насправдi головний бiль i смертельна втома з’явилися ранiше, просто Лi як могла довго не говорила про них чоловiковi.

Пiсля обстеження, що виявило рецидив, Ярик змусив дружину погодитися на новий курс терапii. Вiн до останнього сподiвався, що вдасться обдурити смерть удруге, проте цього разу чутливiсть ракових клiтин до темозоломiду й iнших протипухлинних препаратiв знизилася, пухлина продовжувала рости, i пiвроку тому лiкування припинили.

Насправдi Ярикове життя почало розвалюватися задовго до рецидиву, просто розвалювалося воно так повiльно, що вiн iще майже рiк цього не помiчав.

Ярик працював весiльним фотографом, i коли Лi захворiла, вирiшив не вiдмовлятися вiд замовлень – для лiкування були потрiбнi грошi, але проблема полягала в тому, що успiшнiсть весiльного фотографа значною мiрою залежить вiд його вмiння порозумiтися з людьми, яких фотографуе, а Ярик, бачачи, як на очах марнiе його дружина, безповоротно втратив здатнiсть лестити та загравати. Вiн злився на людей. Не мiг дивитися, як хтось радiе й розважаеться тодi, коли його дружина лежить пiд крапельницею, що крапля за краплею вливае в ii тiло смертельну отруту, добре розумiючи, що ця отрута не допомагае, а лише вiдтягуе неминуче. За пiвтора року замовники вiдпали самi по собi. Коли в Лi стався рецидив, Ярик уже мiсяць не мав роботи. Нiякоi роботи взагалi.

Потiм, пiсля припинення лiкування, лiкарка дала Лi щонайбiльше три мiсяцi. Втiм, вони минули, за ними минули ще три, Лi перестала iсти тверду iжу, майже не спала вночi, пила щодень бiльше знеболювальних, але не помирала.

У Ярика тим часом закiнчилися грошi. Друзi бiльше не вiдповiдали на його дзвiнки, жоден iз банкiв не погоджувався надати йому кошти в кредит, однак чоловiк не панiкував i не ремствував. Вiн видер дружину з лап смертi на довгi три роки, а отже, воно було того варте. Дорогою iз супермаркету вiн лише зважував, що першим продати, i зрештою зупинився на однiй зi своiх найстарiших фотокамер – «Canon 700d» з кiтовим об’ективом[7 - Кiтова оптика, або кiтовий об’ектив (вiд англ. kit – комплект), – сленгове слово, що позначае рiч, уведену до стандартного комплекту.].

4

Борха чекав на неi бiля входу до парку Педральбес. Злата побачила хлопця, щойно завернула на проспект Дiагональ. Вiн стискав пiд пахвою продовгуватий паперовий пакет коричневого кольору, а вiльною рукою махав iй. Злата пiдiйшла, вони обiйнялися.

– Маеш чудовий вигляд, – сяйнув бiлоснiжними зубами iспанець.

– Ти також! – стримано всмiхнулася у вiдповiдь дiвчина. – Вибач, що потурбувала.

– Усе гаразд.

– Якби знала, що до вильоту буде чотири години, купила б сама.

– Кажу ж, менi неважко. – Борха вiдгорнув верхню частину пакета, показавши темне горлечко винноi пляшки. – Вона?

– Вона!

– Тримай, – передав пакунок Златi.

– Двадцять евро, так?

– Ага.

Злата взяла пляшку та простягнула хлопцевi блакитну двадцятиеврову банкноту. Борха, зiжмакавши, сховав купюру до кишенi, а тодi кивнув на припаркований неподалiк мопед.

– Я не поспiшаю, якщо хочеш, можу пiдкинути до аеропорту.

– Дякую, але мушу спершу зiбратися, забрати речi з готелю.

Вони попрощалися, i Борха, з третьоi спроби завiвши дирчик, поiхав. Зл

та поклала пляшку до сумки (горлечко по-зрадницьки вистромлювалося назовнi), розвернулася i закрокувала до готелю. Пляшку вона купувала для батька, тож, завернувши на вулицю Джона Мейнарда Кейнса, несподiвано захотiла йому зателефонувати. Дiвчина дiстала телефон, набрала номер.

– Тату, привiт!

Із динамiка спершу долинуло скрипуче покашлювання, нiби хтось грався iржавою завiсою, а потiм почулася хрипка вiдповiдь:

– Привiт.

Злата була пiзньою дитиною. Дуже пiзньою. Їi матерi було сорок п’ять, а батьковi щойно виповнилося п’ятдесят сiм, коли вона народилася.

– Як ти? – запитала дiвчина.

– Менi вiсiмдесят три, все хрiново, я скоро помру.

Попри те що батько ii не бачив, Злата закотила очi. Так, йому справдi вiсiмдесят три, а вона досi не звикла до його жовчноi iронii та по-юнацьки пласких жартiв.

– Жартую, звiсно, – бадьористо крекнув вiн. – Усе добре. Поiв, посрав, захотiв покурити, пiвгодини шукав, куди поклав цигарки, але зрештою згадав, що рокiв двадцять тому кинув. Як завжди, коротше. Що в тебе?

– Я вже звiльнилася.

У Барселонi Злата брала участь у конференцii з проблем стiйкого розвитку, що проходила на базi UPC, Каталонського полiтехнiчного унiверситету.

– І як пройшло?

– Гарно.

– Барселоною гуляла?

– Нi, па. Багато роботи було.

– О, тебе що, на цепу тримали?

– Нi, але я не могла пiти. Було дуже цiкаво. Ми говорити про те, як зменшити вмiст токсичних вiдходiв у зливних водах великих мiст, ну i як узагалi побудувати систему водопостачання сучасного мiста, щоби вона якнайменше шкодила екосистемi.

– Начхати на твоi екосистеми, – пробурчав старий, – я однаково незабаром вiдкинуся.

– Тату!

– Ну а що, нi? Скiльки менi ще цю волину тягнути? До сотнi? Боже збав! – Вiн удавано сердито гмикнув, а тодi, старанно iмiтуючи улесливiсть, мовив: – Розкажи краще, що привезеш менi з Іспанii.

Злата заусмiхалася.

– Я дещо купила.

– Казала ж, нiби тебе нiкуди не випускали, – голос став скрадливо-зацiкавленим.

Дiвчина задерла пiдборiддя i примружилася, пiдставляючи обличчя сонцю. Батькiв баритон уже давно не лився й не жебонiв, як ранiше, утiм вiн не втратив умiння обгортати ii словами, невiдь-яким чином пiдживлюючи й оновлюючи. Незмiнно насмiшкуватий, хрипкий голос немовби накладав невидимi шви на найдрiбнiшi подряпини, що залишало по собi життя.

– Попросила знайомого iспанця купити.

– І що? Вiн купив?

– Купив.

– Глушман чортiв! – прогорлав батько в трубку. – Я питаю, що вiн купив?

Злата розсмiялася.

– Не скажу.

– Я можу здохнути, поки ти повернешся. Це ж, бляха, чотири години летiти!

– Тату…

– І потiм ти до кiнця своiх днiв мучитимешся через те, що я врiзав дуба, так i не дiзнавшись, що ти менi привезла.

– Господи, тату! Добре! Добре, я розповiм, тiльки припини цi розмови про смерть!

– Ну то що це?

– Пляшка «Capmo Arriba».

– О-о-о… – Схоже, iй вдалося його здивувати. – Ти пам’ятаеш?.. – пробурмотiв вiн.

– Звiсно.

Старий зашморгав.

– Ти що, плачеш? – вражено запитала Злата.

– Та ну! Якась херня до носа влiзла! – Утiм, вона знала, що це не так. Іще раз шморгнувши, батько замрiяно мовив: – Ми з твоею мамкою колись розпивали ii на пляжi… на цьому… як його?.. От бiсова старiсть! Я бачу той клятий пляж перед очима, наче зараз на ньому стою, але не можу пригадати назву!

– Нова Ікарiя, – пiдказала Злата.

– Та-а-ак, точно… – задоволено прогудiв вiн. – Нова Ікарiя. В саму лише назву закохаешся. І там ще пiсок такий, дрiбний-дрiбний… І чистий.

Кiлька секунд обое мовчали. Потiм батько дiловито поцiкавився:

– Коли летиш?

– Вилiт за п’ять до сьомоi.

– Набереш, як сядете в Борисполi.

– Ти вже, мабуть, спатимеш.

– Яке спатиму? Ти новини дивишся? Я останнiй раз нормально спав iще за Ющенка. Набереш, коротше. Я чекатиму.

– Добре.

Злата дiйшла до готелю. Речей багато не мала, тому спакувалася швидко, спустилася на рецепцiю i попросила викликати таксi до аеропорту Ель-Прат.

Машина з’явилася за три хвилини. Таксист допомiг завантажити сумку в багажник, запопадливо вiдчинив дверцята, та перед тим, як сiсти, Злата затрималася та кiлька секунд – щось зважувала. Зрештою звела погляд на водiя.

– Ми можемо перед аеропортом заскочити на Нову Ікарiю? Я знаю, це гак, але якщо вам не важко…

– Platja de la Nova Ic?ria? – уточнив таксист.

– Так, будь ласка.

Водiй ледь помiтно кивнув:

– Як скажете.

І вони поiхали.

На пляжi – порожньому за такоi погоди – Злата вилила воду з пластиковоi пляшки, яку захопила з номера, вiдiйшла подалi вiд брукованоi дорiжки, туди, де вже майже не виднiлося слiдiв, i, присiвши, набрала у пляшку пiску. Таксист, звiсивши руку з вiкна, мовчки спостерiгав за нею.

5

Рейс 3068 авiакомпанii «Ryanair» приземлився в Борисполi за двадцять до пiвночi. Злата, ще навiть не вийшовши з лiтака, зателефонувала батьковi, проте вiн не вiдповiдав. Подумки дорахувавши до десяти, вона скинула виклик. Вирiшила, що тато, мабуть, таки заснув.

Дiвчина швидко проминула паспо

тний контроль, забрала сумку з багажного конвеера, взяла таксi й о пiв на першу вже була вдома.

Значно пiзнiше вона згадуватиме, що сумка на колiщатках, з якою лiтала до Європи впродовж останнiх рокiв, iще в митнiй зонi Борисполя видалася легшою, нiж на реестрацii в Барселонi, проте хвилюватися Злата почала, лише переступивши порiг квартири. Знiмаючи взуття, вона несподiвано помiтила, що на одному з бiгункiв застiбки-блискавки не вистачае язичка. Не роздягаючись, дiвчина затягла сумку до спальнi, розчахнула ii й застигла. Сумку абсолютно точно вiдкривали. Одяг i папери, якi вона так старанно поскладала в барселонському готелi, було хаотично перемiшано. Злата схилилася над сумкою, встромила досередини руку, проте вiдразу, наче обпечену, вiдсмикнула ii.

– Зараза!

Весь одяг був у пiску.

«Вiдкрутилася кришечка», – перше, що проскочило в головi. Злата подумки вилаяла себе, хоча тут-таки пригадала, як ретельно закручувала пляшку з пiском, сiдаючи в таксi. Хай як метеляло сумкою в польотi чи на багажному конвеерi, кришка не могла сама по собi вiдкрутитися.

І тут до неi дiйшло. Спершу лише здогадка, що обдала нутрощi холодом. Злата вдруге нахилилася, дiстала з сумки кiлька течок iз паперами, здмухнула з них пiсок, а тодi взялася гарячково промацувати одяг.

– Нi, – здогадка переросла у певнiсть. – Бляха, нi!

Пляшки з вином не було. Дорога двадцятиеврова «Capmo Arriba» зникла.

Злата вiдчула пiд одягом пластикову пляшку з пiском. Витягла ii. Пластмасова кришечка була на мiсцi, мiцно закручена, от тiльки пiску всерединi виявилося вполовину менше, нiж до вильоту.

Пластмасова кришечка на мiсцi.

Упродовж кiлькох секунд Злата тупо витрiщалася на напiвпорожню пляшку. Потiм iще раз, хоча вже не так ретельно, промацала одяг. А тодi сiла й розплакалася.

Їi мама померла у травнi 2015-го, i за наступнi три роки Злата неабияк зблизилася з батьком. Тобто вони й ранiше були близькi, просто пiсля материноi смертi дiвчина напрочуд чiтко усвiдомила, що й батьковi не так багато залишилося. Власне, за цi роки вона майже нi з ким, окрiм батька, не спiлкувалася. Не вистачало часу. Та й бажання особливого не було. Саме через те Злата так хотiла привезти татове улюблене iспанське вино, iй навiть снилося, як вони розпивають його за вечерею, i говорять про маму, i згадують, як разом iздили на вiдпочинок до Європи, поки ще мама була жива, а тепер…

Вантажники в Борисполi обнишпорили ii сумку, поцупили вино, а натрапивши на пляшку з пiском, вирiшили ще й позбиткуватися: вiдкрутили кришечку й висипали половину пiску просто в сумку. А потiм кришку закрутили.

Злата взяла до рук пару джинсiв, розгорнула iх. Усе було в пiску. Вiн понабивався в кишенi, в усi складки та шви. І одяг, i сумку тепер не вiдчистити, доведеться викидати.

– Худоба, – процiдила вона. Ну чому? Чому чи не щоразу, повертаючись до цiеi краiни, вона зазнае приниження?

Озвався мобiльний. Не дивлячись на екран, дiвчина приклала телефон до вуха й розпачливо викрикнула:

– Алло!

– Оу, ти чого?

Батько.

«Чорт», – Злата хутко втягнула шмарклi й витерла сльози (i знову – так нiби вiн мiг ii бачити), та вже було пiзно.

– Чого плачеш?

– Усе гаразд, – голос зрадливо тремтiв.

– Не все гаразд, я ще не зовсiм без клепки: якщо жiнка плаче о першiй ночi, то не може бути все гаразд.

Злата спробувала змiнити тему:

– Я розбудила тебе.

– Нi, ти мене не розбудила, я сам прокинувся. Не чув, як ти телефонувала. А тепер не викаблучуйся, кажи, що сталося.

– Вино… – Вона не стрималась i розридалася.

– Що? – сердився старий. – Кажи, що сталось! Пляшка розбилася?

– Нi.

– То що тодi?

– Його вкрали, – крiзь схлипи витиснула Злата. – У Борисполi. Вантажники.

Батько зiтхнув:

– Мала, та годi тобi. Це просто вино.

– Це не просто вино! – Злата рвучко вдихнула, намiрившись одним махом викласти все, що думае: – Я стiльки мрiяла про те, як привезу його! Я стiльки… – проте не змогла, похлинулася.

– Я б iх повбивав, – проскрипiв батько, – але… ну справдi, Злато… це лише вино. – Вiн помовчав i додав: – Приходь у недiлю на лазанью.

– Прийду.

– Обiцяеш?

– Так, тату. Я прийду…

Утiм вона не прийшла. Наступного ранку директор представництва ООН в Украiнi запросив Злату на конференцiю, присвячену цiлям стiйкого розвитку, i дiвчина у вихiднi готувала доповiдь.

А в понедiлок ii батька не стало.

Лiкар сказав: помер увi снi. Без болю, без мук, просто заснув i не прокинувся.

6

Третя ночi. Ярик дочекався, коли Лi провалилася в сон, нечутно встав iз лiжка, захопив з пiдлоги ноут i навшпиньки прокрався до кухнi.

Свiтло вмикати не став. Вiдкривши ноутбук, установив найнижчу яскравiсть екрана, потiм зайшов на olx.ua, замiсть рееструватися авторизувався через акаунт на Facebook i вже за хвилину друкував оголошення:

Продаю фотокамеру «Canon 700D» з кiтовим об’ективом 18—55 мм. Бонус – пульт дистанцiйного керування. Цiна – 9000 грн. Торг.

Фотографii камери вiн заготував заздалегiдь i тепер лише зава

тажив на сайт.

Опублiкувавши оголошення, чоловiк хвилин п’ять безцiльно блукав сайтом. Ярик розумiв, що навряд чи хтось вiдповiдатиме йому о третiй ночi, проте спати не хотiлося, тож вiн переглядав iншi такi оголошення, аж поки заснув, притулившись головою до стiни.

Прокинувся о шостiй ранку. Продерши очi, здивовано роззирнувся, але потiм, натрапивши поглядом на ноутбук, усе пригадав. Кiлька секунд посидiв, тодi важко пiдвiвся, розiм’яв занiмiлу шию й навшпиньки пiдступив до кiмнатних дверей. Прислухався. Лiлiя ще спала. Повернувшись до кухнi, засiв за ноутбук.

У квартирi було холодно. Хотiлося чогось гарячого, проте Ярик не наважився запалювати плиту, щоб не будити дружину. Натомiсть вивiв ноутбук з режиму сну й несподiвано побачив у вбудованому в OLX месенджерi вхiдне повiдомлення. Клацнувши мишею, став читати.

Слава 05:26

Перепрошую, що турбую так рано. Це стосовно вашого оголошення. Цiкавить ваш фотоапарат canon 700d 18-55mm. Готовий його купити, але за умови, якщо вiдправите сьогоднi. Це термiново. Зв’яжiться зi мною, коли зможете.

Ярик зайшов на OLX-профiль покупця. Зареестрований з 2014-го. Потiм повернувся до чату й вiдписав:

Ярик 06:13

Доброго ранку. Можу надiслати сьогоднi.

Покупець вiдгукнувся миттево, так наче чекав за комп’ютером:

Слава 06:13

Ви не спите? Можна зателефонувати?

Ярик скоса перевiв погляд на годинник у правому нижньому кутi екрана, перевiрив, чи на телефонi вимкнено звук, i вiдписав:

Ярик 06:13

Так.

Екран смартфона ожив майже вiдразу. Чоловiк на секунду затримав погляд на номерi, а тодi, затуливши рота долонею, вiдповiв:

– Алло.

– Це Славiк, стосовно фотоапарата.

– Так, я слухаю.

Ярик говорив упiвголоса, i покупець збентежено уточнив:

– Усе гаразд? Я не заважаю?

– Нi, нi, слухаю вас.

– Ще раз вибачте, що так рано. Менi подобаеться ваша камера, але хочу запитати, ви з якого мiста ii вiдправлятимете?

– З Рiвного.

– Чудово! Я з Житомира, а фотоапарат для батька. Вiн сьогоднi приiжджае з Анголи.

– З Анголи? – не зрозумiв Ярик.

– Так, вiн там перекладачем працюе. Батько лише на один день i мрiе про камеру. Якщо вiдправите сьогоднi, я ii беру. Якщо не зможете, тодi я не купуватиму, бо батько завтра ввечерi вже повертаеться назад.

– Надiшлю сьогоднi, – сказав Ярик.

– Чудово! Житомир, «Нова пошта» № 3, Фоменко Святослав Юрiйович. Мiй номер вам висвiтився.

– Так.

Обое на кiлька секунд замовкли, немовби не знаючи, що говорити. Ярик спробував завершити розмову:

– Тодi-i…

– У вас там написано «торг», – долинуло з динамiка.

– Так, але…

– Я розумiю, що менi термiново й усяке таке, але, може, трохи скинули б?

Ярик насупився. Розмова невiдь-чому не подобалася, виникало бажання якнайшвидше ii завершити.

– Не знаю, я…

– Гривень п’ятсот, – тиснув Слава. – Ну?

– Добре.

– Тодi вiсiм п’ятсот, так? За «Canon 700D» з кiтовим об’ективом?

Грошi втрачати не хотiлося, i Ярик раптом дещо вигадав:

– Так, вiсiм п’ятсот, – погодився, проте тут-таки додав: – Але тодi без бонусiв.

– Це як?

– Якщо ви наполягаете на знижцi, пульт я залишаю собi.

Без камери той пульт йому нi до чого, втiм Ярик вирiшив ризикнути. І не прогадав. Пiсля нетривалоi паузи покупець озвався:

– Добре. Не знаю, чи треба буде пульт батьковi, але нехай. Надсилайте з ним.

– Тодi цiна – дев’ять тисяч, – вiдкарбував Ярик.

– Так, – скрипнувши невдоволенням у голосi, погодився Слава, – дев’ять тисяч гривень.

– Святослав Фоменко, Житомир, трете вiддiлення?

– Так.

– Накладений платiж?

– Так.

– Сьогоднi до обiду надiшлю, – i Ярик скинув виклик.

Попри неприемний осад вiд розмови, чоловiк вiдчув радiсть, що камеру вдалося так швидко продати. Вiн зберiг у контактах номер Фоменка й одразу пiсля того почув тихе шарудiння в кiмнатi. Чоловiк пройшов iз кухнi до кiмнати i, помалу прочинивши дверi, зазирнув досередини. Дружина прокинулася.

– Уже ранок?

– Так, – сказав вiн. – Вiдкинути штори?

– Не треба. – Лi прибрала передплiччя вiд очей, однак затуманений погляд ковзав стiною понад Яриковою головою, i чоловiк збагнув, що дружина його не бачить. – Я ще трохи полежу.

– Звiсно. Зробити тобi щось? Хочеш теплого молока? Чаю?

– Нi, я просто полежу.

– Добре. – На неi було боляче дивитися. Жмутки пушку на тiм’i та скронях, що залишилися пiсля останньоi хiмiотерапii, бiльше нагадували плiсняву, а не волосся. – Пiду поснiдаю.

Вона мовчки покивала.

Ярик повернувся на кухню, проте снiдати не став. Пiдступив до вiкна, притулився лобом до шибки i, закусивши губу, спостерiгав, як край неба наливаеться блiдо-сiрим кольором.

7

Слава Фоменко зателефонував трохи бiльше нiж за годину. Ярик перед тим, як вiдповiсти, секунд п’ять тупився в телефон i супився.

– Слухаю.

– Доброго ранку ще раз! Це знову Славiк стосовно камери. Ви ще не вiдправляли посилку?

Ярик звiв очi на годинник – щойно перевалило за восьму – й спохмурнiв. Хотiв вiдповiсти щось ущипливе –

голос спiврозмовника не знати чому викликав вiдразу, проте стримався.

– Бiльшiсть вiддiлень працюе з дев’ятоi, я ще не виходив.

– Чудово! – зрадiв Слава. – Бо я тут дещо вичитав.

– Що?

– «Нова пошта» стягуе за грошовий переказ аж чотири вiдсотки. А чотири вiдсотки з дев’яти тисяч гривень – це… це…

Ярик швидко порахував у головi:

– Триста шiстдесят гривень.

– Так i е. І це або я маю переплатити, або ви недоотримаете. Розумiете?

Ярик замислено мовчав. Слава, витримавши паузу, правив далi:

– Я не платитиму, ви й так вiдмовилися зробити знижку, але, здаеться, i вам цi грошi зайвими не будуть. Так? – Ярик усе ще нiмував, тож голос у слухавцi сухо повторив: – Так же?

Триста шiстдесят гривень – невеликi грошi, проте в Ярика на той момент усього залишалося не бiльше вiд двохсот п’ятдесяти.

– Не будуть, – неохоче погодився вiн.

– Я можу перекинути вам грошi на картку, – сказав Слава, – але…

– Але що?

– Звiдки менi знати, що це не кидалово?

Ярик забув зачинити дверi, затхлий запах зi спальнi поволi проникав до кухнi.

– Нiзвiдки.

Запах застрягнув у носоглотцi, i в голову полiзли думки про зруйнований хворобою мозок дружини.

– Зробiмо так: ви надiшлете фотоапарат на мое iм’я, але пiд час оформлення вкажете якийсь «лiвий», невiдомий менi номер телефону, i платiж поставите невеликий, наприклад, п’ятсот гривень. Далi стежитимете за вiдправленням на сайтi «Новоi пошти», i коли воно прибуде на вiддiлення в Житомирi, скинете менi скрiн, замалювавши номер накладноi. Я тодi знатиму, що ви мене не обманули, камера прийшла, перерахую вiсiм п’ятсот вам на картку, а ви менi скинете есемескою номер накладноi. І нiхто не переплачуватиме за переказ.

Крiм запаху, до свiдомостi просочився ще й кволий голос Лi. Вона щось запитувала, i Ярик почав хапати ротом повiтря, розриваючись мiж телефоном i звуками, що долинали з кiмнати.

– Ну то як? – напосiдав Слава. – Такий варiант улаштовуе?

Зi спальнi почувся надсадний кашель, наче Лi щось застрягло в горлi.

– Я н-н… не знаю. Менi треба подумати.

Немае часу. Потрiбно йти до дружини.

– Вам вiдомi мое iм’я та прiзвище. Я вас не обманюю. І я не зможу забрати посилку, не маючи номера накладноi.

Знову голос iз кiмнати. У Яриковiй головi немовби заметалися вогнянi пасма.

– Добре, – випалив вiн.

– Раптом що ви зможете скасувати вiдправлення, i менi його просто не вiддадуть.

– Гаразд, я згоден!

– Окей! Тодi чекатиму завтра на скрiн.

Ярик розiрвав зв’язок i кинувся до спальнi.

8

Перед тим як вiдправити фотоапарат, Ярик усе ж поцiкавився у працiвницi «Новоi пошти», чи може адресат забрати посилку, не надавши нi есемес про ii надходження, нi номера накладноi. Операторка запевнила, що це неможливо, i Ярик оформив посилку: отримувач – Святослав Фоменко, накладений платiж – п’ятсот гривень, як номер одержувача вказавши мобiльний дружини.

Вийшовши з вiддiлення, вiн одразу надрукував покупцевi текстове повiдомлення:

Камеру надiслав. Сказали, буде у вас завтра. Повернення коштiв – 500 грн. На цю картку 5363 5423 0802 7135 скидатимете решту – 8500 грн.

Вiдповiдь надiйшла за пiвхвилини:

Що це за цифри? Залишок?

Ярик зупинився, насупився i взявся роздратовано набирати у вiдповiдь: «Це номер картки Приватбанку, на яку вам треба скинути 8500 грн.», але за мить Слава Фоменко сам зателефонував. Перепросив, що вiдразу не здогадався, вiд кого отримав повiдомлення, пiсля чого запевнив, що все гаразд: номер картки вiн занотував i завтра впродовж дня чекатиме на скрiн.

Ярик не встиг нiчого сказати. У динамiку клацнуло, i дзвiнок обiрвався.

9

Вiн мав цiлий день, аби скасувати вiдправлення, проте Лi тiеi ночi взагалi не спала, чоловiк бiля неi не склепив очей i на ранок був як причмелений. Тиша кiркою затверднула довкола нього, i вiн мусив напружуватися, щоби зрушувати з мiсця навiть найлегшi думки.

Ще з десятоi ранку Ярик постiйно перезавантажував сторiнку на сайтi «Новоi пошти» з iнформацiею про вiдправлення. Посилка прибула на трете вiддiлення в Житомирi о 13:00. Тодi вiн зробив, як домовлялися: вiдсканував сторiнку, замалював номер накладноi й надiслав скан через Viber замовнику. Той повiдомлення прочитав, але нiчого не вiдписував.

О пiв на другу Ярик зателефонував покупцевi. Слава спершу не вiдповiдав, зрештою прийняв виклик i заклопотано пробелькотiв, що так, так, усе пам’ятае, батько щойно приiхав, за пiвгодини будуть грошi.

Пiвгодини спливло – i нiчого.

Ярик сходив на ринок, на останнi грошi накупив продуктiв, повернувся додому й узявся раз за разом оновлювати сторiнку на своему акаунтi у «Приват24». Грошi не надходили. За кiлька хвилин до четвертоi вiн знову зателефонував Славi Фоменку – виклик пiшов, але нiхто не вiдповiдав.

О пiв на п’яту Ярик облишив «Приват24» i перемкнувся на сайт «Новоi пошти». Вiдкрив роздiл «Вiдстежити/Оплатити», ввiв номер накладноi, а потому майже щохвилини натискав «Перезавантажити сторiнку». О 17:38, пiсля чи не сотого перезавантаження, с

атус посилки несподiвано змiнився iз «Вiдправлення прибуло» на «Вiдправлення отримано».

У Ярика завмерло серце. Як?

Чоловiк щойно потягнувся до смартфона, як той тут-таки оглушливо завiбрував. Телефонував Фоменко. Ярик прийняв виклик.

– Ми вiдправили грошi, – тон був рiзкий, наiжачений. – Чому ви не надсилаете номер накладноi?

Вiд такого натиску Ярик розгубився.

– Я… Нi, нi, чекайте.

– Ми з батьком на «Новiй поштi», грошi вже давно мали прийти. Кажiть ТТН!

– Почекайте. – Не прибираючи телефон вiд вуха, чоловiк перемкнувся на вкладку з «Приват24» й оновив ii. Кiлька секунд, поки сторiнка перезавантажувалася, вiн iще тiшив себе надiею, що це непорозумiння, але потiм… Ярику стало важко дихати. – Нiчого не прийшло!

Спiврозмовник перейшов на «ти» й заговорив пiдкреслено грубо:

– Чувак, ти взагалi припух?! Ти що, мене кинути хочеш? Сука, я тобi щойно скинув вiсiм п’ятсот, давай жени накладну!

Ярик затремтiв, пекуча хвиля жару пiднялася з грудей i затопила обличчя. Вiн розтулив рота, але поки зважував, що сказати, телефон бiля його вуха коротко завiбрував, сповiстивши про надходження текстового повiдомлення.

– Почекайте, – повторив вiн. – Менi прийшло есемес. Я зараз…

Вiн вiдсмикнув телефон i втупився в екран.

+38 050 339 4682

З термiнала iBox № 4288 Вам прислали 8500 UAH. Час вiдправлення – 17:17. Подробицi на www.ibox.ua.

Вони його геть за iдiота мають? Звичайний МТС-номер, нi балансу по картцi, нiчого.

Руки затремтiли так, що лiтери та цифри попливли перед очима.

І про що, чорт забирай, узагалi йдеться? Яка накладна? Посилку вже забрали!

Ярик приклав телефон назад i здушеним голосом промовив:

– Це есемес не вiд банку.

– Як це не вiд банку? – надривався голос у слухавцi. – Як це, блядь, не вiд банку?! Козляра довбаний, я тебе зарию нахер, повертай бабки або давай накладну!

Ярик повiльно опустив руку. Голос у смартфонi продовжував плюватися погрозами. Чоловiк утупився в екран iз таким виразом, наче стискав у кулацi змiю й намагався збагнути, звiдки вона взялася. Лють спiраллю закручувалася в грудях.

Вiн засопiв биком i уявив, як скручуе зап’ястя кривдника пластиковими хомутами, як прив’язуе його до крiсла, а потiм одну за одною просвердлюе електродрилем дiрки в його колiнних чашечках… Зрештою сигнал обiрвався, i тиша каменем повисла на Яриковiй шиi.

Чоловiк сiв за ноутбук, зайшов на www.ibox.ua, налитими кров’ю очима проглянув сайт, спробував пошукати термiнал за номером 4288, але, певна рiч, нiчого не виявив. Такого термiнала не iснувало.

І тодi Ярик розм’як. Обхопив голову руками й застогнав, коли раптом телефон задзижчав знову. Чоловiк сiпнувся i скосив погляд. Не Фоменко, нi. Телефонували з невiдомого номера. Тремтячими, наче в алкоголiка, руками натиснув «Вiдповiсти».

– Доброго дня, – сухий незнайомий голос, погана дикцiя, зате виразний росiйський акцент, – мене звати Іван, я представник служби безпеки Приватбанку. Чи очiкуете ви на транзакцiю?

– Що? – Ярик не встиг навiть здивуватися – лють знову застрибнула в голову. Вiн не хотiв, але розумiв, що мусить вiдповiдати, мусить зачепитися за них, i прохрипiв: – Так, очiкую. – Слова доводилося немовби з корiнням видирати з горла.

– Треба зафiксувати данi. З вашою карткою були якiсь проблеми. Вам треба вказати номер картки.

Погляд заслало гарячим туманом. Ярик прохрипiв:

– Як ви забрали посилку?

– Яка посилка…

– Де ви взяли номер накладноi? Хтось iз вас працюе вантажником на вiддiленнi? Чи ви заплатили вантажнику, щоби вiн пiдглянув ТТН?

Пауза. Спiврозмовник, який, вочевидь, не був анi Іваном, анi представником служби безпеки Приватбанку, виявився ще й нiкудишнiм актором. Поквапливим i дещо ображеним голосом вiн продзявкав:

– То ви будете пiдтверджувати переказ?

– Нi.

І на тому все, дзвiнки припинилися. У кухнi знову запала тиша.

10

Наступного ранку Яриковi надiйшло вiд «Новоi пошти» есемес про те, що на п’ятому вiддiленнi мiста Рiвного вiн може отримати п’ятсот гривень. Переборовши огиду, чоловiк одягнувся та поплентався по грошi.

О чверть по одинадцятiй, коли Ярик, затиснувши в долонi п’ять стогривневих папiрцiв, повернувся додому, Лi вже не дихала. Чоловiк мовчки вiдтягнув важкi штори – свiтло, що залило кiмнату, на секунду оглушило його, – потiм розчахнув кватирку навстiж, впустивши до кiмнати прохолодне повiтря, а тодi сiв поруч iз дружиною, що згорнулася калачиком на лiжку, i довго сидiв, мружачись на запорошене свiтло та прислухаючись до тихоi пульсацii кровi у вухах.

Намагався не торкатися захололого тiла й уявляв, нiбито Лi просто заснула.

11

Минуло два тижнi пiсля похорону.

Злата зiйшла з брукованоi дорiжки i, загрiбаючи кросiвками мокрий пiсок, побрела до води. Погода стояла кепська. Ворожий вiтер плювався в ii обличчя бризками, прибiй пiнився та сердито шипiв. Далеко на сходi злива вже батожила склянi хмарочоси, проте в цiй частинi Новоi Ікарii дощу поки що не було. Як i людей.

Упродовж перших шести днiв пiсля ба

ькового похорону Злата нi з ким не спiлкувалася. Не заходила в соцмережi, вимкнула телефон, iз квартири вибралася лиш одного разу, щоби купити поiсти. На сьомий день дiвчина зателефонувала колезi з унiверситету й попередила, що ii не буде ще принаймнi протягом тижня. Восьмого дня вона на трохи ввiмкнула ноутбук, придбала квиток на найближчий рейс до Барселони й уже через чотири днi, у п’ятницю, лiтаком «Ryanair» полетiла до столицi Каталонii.

Дiвчина пiдступила аж до лiнii прибою, присiла навпочiпки, а тодi вперлася колiнами в пiсок. Джинси на колiнах потемнiли вiд вологи, проте Злата не зважала. Якийсь час, ледь розгойдуючись пiд натиском вiтру, вона розглядала вiдображення хмар у каламутному дзеркалi води. Зрештою скинула наплiчник, видобула з нього куплену напередоднi пляшку «Campo Arriba», поставила ii мiж колiнами та сфокусувала погляд на темному склi.

Мабуть, хвилин п’ять Злата сидiла й не рухалася, втупившись у пляшку так, наче те вино було водночас i найдорожчою, i найогиднiшою рiччю з усього, iз чим вона будь-коли стикалася. Бiль помалу затихав, одначе пiсля нього нiчого не лишалося. Злата вiдвела погляд i стрепенулася, тiльки коли великi краплi м’яко застукали по пiску довкола. Сталева поверхня води вкрилася тисячами дрiбних цяток.

Злата скулилася й натягнула на голову капюшон. Потiм дiстала з кишенi двадцятимiлiлiтровий шприц iз голкою, заготовлений iще в готелi. Легенько збовтала i придивилася до його вмiсту. Всерединi була мутнувата рiдина iз зависсю дрiбних бiлуватих частинок – розчин надзвичайно отруйного триоксиду миш’яку.

Вiдколупнувши крихiтний шматок пластикового покриття, Злата встромила голку мiж корком i внутрiшньою поверхнею шийки й почала обережно ii проштовхувати.

Дощ посилився. Вологi плями на джинсах розрослися аж до стегон, однак дiвчина не зважала. Повiльно й зосереджено протискувала голку. Зрештою, вирiшивши, що ввела ii достатньо глибоко, одним рухом упорснула вмiст шприца у пляшку.

Порожнiй шприц Злата викинула до смiтника на виходi з пляжу. Пляшку з вином забрала iз собою до готельного номера, де, обгорнувши одягом, заховала до наплiчника. Ввечерi наступного дня, рееструючись на рейс до Киева, дiвчина здала наплiчник у багаж.

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

1

Дирижабль «Гiнденбург» – найбiльший iз будь-коли побудованих жорстких пасажирських дирижаблiв (довжина – 245 метрiв). Назву отримав на честь президента Нiмеччини Пауля фон Гiнденбурга. 6 травня 1937 року над авiабазою ВМС США в Лейкхерстi, Нью-Джерсi, «Гiнденбург» спалахнув у повiтрi та за лiченi секунди згорiв. Унаслiдок аварii загинуло 35 iз 97 пасажирiв, а також одна людина на землi. (Тут i далi прим. авт.)

2

«Аси висоти» – перша пiсня альбому «Powerslave» 1984 року, одного з найуспiшнiших в iсторii «Iron Maiden».

3

«Supermarine Spitfire» – одномоторний британський винищувач часiв Другоi свiтовоi вiйни.

4

Пол Брюс Дiкiнсон (нар. 1958) – британський спiвак, письменник, фехтувальник, пiлот цивiльноi авiацii, автор книг i сценарист, насамперед вiдомий як фронтмен хевi-метал-гурту «Iron Maiden».

5

Помилка читання диска (англ.).

6

Темозоломiд – синтетичний протипухлинний лiкарський препарат для лiкування злоякiсних пухлин головного мозку.

7

Кiтова оптика, або кiтовий об’ектив (вiд англ. kit – комплект), – сленгове слово, що позначае рiч, уведену до стандартного комплекту.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить