Вiдьма з Портобелло
Paulo Coelho

Шерiн – донька циганки Лiлiани з Румунii. Коли дiвчинка була зовсiм малою, ii вдочерила аристократична родина з Лiвана, а потiм вони разом переiхали до Лондона. Коли Шерiн подорослiшала, ii назвали Афiною: здавалося, нiби вона випромiнюе якесь неземне свiтло. І тодi вона зрозумiла, що не така, як усi, бо мае мiстичний дар i е обраною. Дiвчина прийшла в цей свiт iз особливим призначенням – змiнити його. На неi чекае довгий шлях духовного самопiзнання, пошукiв вiдповiдей на вiчнi питання, кохання й самопожертва в його iм’я. Шлях, який напророкувала iй Велика Матiр – Богиня Творiння…

Пауло Коельйо

Вiдьма з Портобелло

Присвячуеться S.F.Х., сонцю, яке все осявае своiм теплом i свiтлом i е прикладом для тих, чиi думки виходять за обрii цього земного свiту.

О Марiе, зачата без грiха,

молися за нас,

що звертаемося до Тебе.

Амiнь

Засвiченоi свiчки нiхто у сховок не ставить i не накривае ii посудиною.

Їi ставлять на свiчник, щоб свiтло бачили всi, хто увiйде.

    Євангелiе вiд Луки 11: 33

До того, як цi свiдчення покинули мiй письмовий стiл i вирушили назустрiч тiй долi, яку я для них обрав, я думав використати iх для написання традицiйноi бiографii, де на пiдставi зiбраних i ретельно дослiджених матерiалiв розповiдалася б реальна iсторiя.

Я почав читати низку бiографiй, якi могли б допомогти менi в реалiзацii цього задуму, i зрозумiв одну рiч: та думка, яка складеться в автора про головного героя, рано чи пiзно неминуче вплине на результати дослiджень. А що мiй намiр полягав не в тому, аби точно висловити своi думки, а в тому, щоб показати, як бачили iсторiю «вiдьми з вулицi Портобелло» ii головнi персонажi, то зрештою я вiдмовився вiд думки скомпонувати книжку й вирiшив просто записати все, що менi розповiли.

Герон Раен, 44 роки, журналiст

Нiхто не запалюе свiчку для того, щоб сховати ii за дверима: мета свiтла – освiтити якомога бiльший простiр навколо себе, вiдкрити людям очi, показати всi дивовижi, якi е навкруги.

Нiхто не приносить у жертву найдорожчого – кохання.

Нiхто не вiддае своi мрii в руки тих, якi можуть iх зруйнувати.

Крiм Афiни.

Через багато часу пiсля ii смертi колишня ii наставниця попросила мене поiхати разом до мiста Престопенс, що в Шотландii. Там, iз посиланням на норми феодального закону, який мiсяць по тому було скасовано, мiсто офiцiйно реабiлiтувало 81 особу – та iхнiх котiв, – що були страченi за вiдьмацтво в XVI та XVII сторiччях.

Згiдно з офiцiйним повiдомленням, яке було опублiковане родиною баронiв Престаунгрейндзьких i Долфiнстаунських, «бiльшiсть були осудженi без жодних доказiв лише на пiдставi звинувачень, якi надiйшли вiд свiдкiв, що заявили, нiби, спiлкуючись iз тими людьми, вони вiдчували присутнiсть злих духiв».

Навряд чи варто знову згадувати тут про жорстокi методи iнквiзицii, з ii камерами для тортур та вогнищами, над якими клубочився густий дим ненавистi та помсти. Та коли ми туди iхали, Едда кiлька разiв повторила, що було в усьому цьому щось таке, чого вона не могла прийняти: мiсто i 14-й барон Престаунгрейндзький i Долфiнстаунський оголосили про «помилування» осiб, якi були несправедливо й брутально страченi.

– Ми вже увiйшли в XXI сторiччя, а нащадки справжнiх злочинцiв, тих, якi вбивали невинних людей, досi вважають, що вони надiленi правом «милувати». Ви розумiете, що я маю на увазi, Героне.

Я розумiв. Нове полювання на вiдьом набувало дедалi бiльших масштабiв; щоправда, тепер його зброею були не сокира ката й не вогнище, а вбивча iронiя або репресii. На кожного, хто вiдкрие в собi якiсь здiбностi й наважиться про це заговорити, дивляться з пiдозрою та недовiрою. І здебiльшого в таких випадках чоловiк, дружина, батько, син та й хто завгодно, замiсть вiдчути гордiсть за себе, зрештою забороняе собi навiть згадувати про своi таланти, боячись виставити свою родину на посмiховисько.

До того, як я познайомився з Афiною, я думав, що йдеться лише про ганебну форму використання людськоi зневiри. Коли я поiхав до Трансiльванii, щоб зняти там документальний фiльм про вампiрiв, моею головною метою було показати, як легко люди дозволяють себе обманювати; певнi забобони мiцно закрiплюються в iхнiй уявi, хоч би якими вони здавалися абсурдними, i нерiдко тi, хто не мае нi честi, нi совiстi, здобувають собi з них вигоду. Коли я оглядав замок Дракули, вiдбудований лише почасти, аби туристи могли пережити вiдчуття, що вони перебувають у незвичайному мiсцi, один з урядових чиновникiв прийшов туди, щоб зi мною зустрiтися; вiн натякнув, що я мiг би одержати «чималенький» – так вiн висловився – подарунок, якби домiгся, щоб мiй фiльм показали на Бi-бi-сi. В уявленнi того чиновника, я допомагав поширювати важливий мiф, а такi зусилля заслуговували на щедру винагороду. Один iз гiдiв сказав, що кiлькiсть туристiв, якi вiдвiдували замок, iз кожним роком зростала i що будь-яка iнформацiя про це мiсце буде розцiнена позитивно, навiть повiдомлення про те, що замо

– фальшивка, що Влад Дракула був iсторичним персонажем, який не мав стосунку до свого мiфу, i що легенда про вампiра виникла з маячнi одного iрландця[1 - Брема Стокера, автора роману «Дракула». – Тут i далi прим. ред.], який нiколи не бував у цих краях.

Саме пiд час тiеi розмови я зрозумiв, що хоч би з якою точнiстю намагаючись викласти факти, я, незалежно вiд свого бажання, трудитимуся на користь брехнi; хоча метою мого фiльму було зняти з цього замку покрив таемничостi, люди й далi вiритимуть у те, у що iм хочеться вiрити; гiд не сумнiвався, що, по сутi, моя робота сприятиме успiховi iхньоi пропаганди. Тому я одразу ж вiдмовився вiд своiх первiсних задумiв, хоч i витратив уже чималi грошi на подорож та розслiдування.

Але мандрiвка до Трансiльванii спричинилася до грандiозноi подii в моему життi: я познайомився з Афiною, яка шукала там свою матiр. Доля, невблаганна i таемнича, звела нас вiч-на-вiч у скромному холi одного ще скромнiшого готелю. Я став свiдком ii першоi розмови з Дейдрою – або Еддою, як ця жiнка хоче, щоб ii називали. Я нiби збоку спостерiгав за тiею марною боротьбою, яку вело мое серце, намагаючись не допустити, щоб мене звабила жiнка, яка не належала до мого свiту. Я аплодував, коли тверезий глузд зазнав безнадiйноi поразки в цiй битвi, i едине, що менi залишалося, – це викинути бiлий прапор i визнати себе жертвою неподоланноi пристрастi.

І ця пристрасть дала змогу менi побачити ритуали, про iснування яких я навiть не здогадувався, такого собi матерiалiзованого трансу. Вважаючи, що кохання мене заслiпило, я вiдмовлявся вiрити власним очам. Але замiсть паралiзувати, мiй сумнiв понiс мене в напрямку океанiв, якi, я був певен, не могли iснувати. Це була та сама сила, яка в найтяжчi хвилини мого життя додавала менi снаги терпiти цинiчнi реплiки з боку моiх колег-журналiстiв i писати про Афiну та про ii працю. А що кохання досi живе, хоч Афiна й померла, ця сила мене не покинула, хоча менi хочеться одного – забути про те, що я бачив i чого навчився. Адже я мiг мандрувати в тому свiтi, лише пiдтримуваний руками Афiни.

То були ii сади, ii рiчки, ii гори. Тепер, коли вона вiдiйшла, я став помiчати, що все швидко знову стае таким, яким було й ранiше; мене знову стали цiкавити проблеми нашого транспорту, зовнiшня полiтика Великоi Британii, той спосiб, у який держава стягуе з нас податки. Я знову схиляюся до думки, що випадки магii, якi нам iнодi доводиться бачити, – це не бiльш як добре вiдпрацьованi трюки. Що люди вiдзначаються марновiрством i забобоннiстю. Що речi, якi наука нездатна пояснити, не мають права на iснування.

Коли колективнi зустрiчi на вулицi Портобелло стали виходити з-пiд контролю, я безлiч разiв дорiкав iй за ii поведiнку, хоч тепер з радiстю згадую про те, що вона нiколи мене не слухала. Якщо може iснувати якась розрада в трагедii, коли ми втрачаемо людину, яку дуже любили, то це надiя, завжди нам потрiбна, що, можливо, так було й краще.

Я тепер i сплю, i прокидаюся з цiею впевненiстю: було краще, що Афiна вiдiйшла ранiше, нiж iй довелося б спуститися в пекло нашого свiту. Вона вже нiколи б не вiднайшла миру в душi пiсля тих подiй, коли ii стали називати «вiдьмою з вулицi Портобелло». Решта ii життя перетворилася б на гiрке протистояння мiж ii особистими мрiями та колективною реальнiстю. Знаючи ii вдачу, я певен, що вона боролася б до кiнця, витрачала б свою енергiю та свою веселiсть, намагаючись довести щось таке, чому нiхто, абсолютно нiхто не був би схильний повiрити.

Хто знае, можливо, вона шукала смертi, як людина, що зазнала катастрофи в океанi, шукае острiв. Мабуть, стояла рано-вранцi на станцiях метро, чекаючи нападникiв, якi не з’являлися. Блукала найнебезпечнiшими кварталами Лондона, прагнучи зустрiти свого вбивцю, але нiде його не знаходила. Намагалася вивести з рiвноваги можновладцiв, яких iй нiколи не вдавалося по-справжньому розлютити.

Аж поки нарештi зустрiла свою брутальну насильницьку смерть. Але кiнець кiнцем, скiльком iз нас щастило не побачити, як речi, що iх ми надзвичайно цiнуемо, зникають одна за одною? Власне, я маю на увазi людей, але не тiльки iх, а й нашi думки та мрii: ми спромагаемося чинити опiр протягом дня, тижня, кiлькох рокiв, але майже завжди все неминуче закiнчуеться для нас поразкою. Наше тiло живе й далi, але душа дiстае смертельний удар, ранiше чи пiзнiше. Це досконалий злочин – коли ми не знаемо, хто вбив нашу радiсть, якi мотиви спричинилися до цього i де шукати винних.

А цi виннi, якi не називають своiх iмен, чи усвiдомлюють вони, що заподiяли? Думаю, нi, бо й вони стають жертвами створеноi ними реальностi – розчавленi страхом i самовпевненi, безпораднi та всемогутнi.

Вони не розумiють i нiколи не зрозумiли б свiту Афiни. Це добре, що я так кажу: свiту Афiни. Нарештi я змирився з тим, що був у ньому тiльки тимчасовим гостем, нiби людина, якiй зробили ласку. Так той, хто опинився в розкiшному палацi, де вiн iсть усе, що там е найкращого, розумiе, що це тiльки свято, що палац належить не йому, що iжу куплено н

за його грошi й настане хвилина, коли свiтло погасне, господарi пiдуть спати, слуги також розiйдуться, дверi за ним зачиняться i вiн знову опиниться на вулицi, чекаючи таксi або автобуса, який вiдвезе його в нiчим не прикметну повсякденнiсть його свiту.

Отже, я повертаюся. А точнiше, одна моя частина повертаеться у цей свiт, у якому ми можемо вiдчути тiльки те, що бачимо, до чого можемо доторкнутися i що можемо пояснити. Я знову хочу платити штраф за перевищення швидкостi, хочу бачити, як сперечаються люди бiля конторок у банку, хочу чути, як мене знову й знову запитують, котра вже година, хочу дивитися фiльми жахiв та автоперегони за Формулою-1. Це той усесвiт, у якому менi доведеться прожити решту свого життя; я одружуся, матиму дiтей, i минуле перетвориться на далекий спогад, який зрештою примусить мене знову й знову запитувати протягом цiлого дня: як я мiг бути таким слiпим, як я мiг бути таким наiвним?

Знаю також, що вночi друга моя частина i далi блукатиме в просторi, у контактi з речами, не менш реальними, анiж пачка цигарок та склянка з джином, якi я бачу зараз перед собою. Моя душа танцюватиме з душею Афiни, я буду з нею у своему снi, прокинуся весь мокрий вiд поту, пiду на кухню, щоб випити там склянку води, менi скажуть, що для вiйни з привидами треба застосовувати речi, якi не належать до реальностi. Потiм, за порадою свого дiда, покладу на нiчний столик розкритi ножицi й у такий спосiб вiдрiжу продовження свого сну.

Наступного ранку я подивлюся на ножицi з певним жалем. Але треба знову звикати до цього свiту, бо iнакше я збожеволiю.

Андреа Мак-Кейн, 32 роки, актриса театру

«Нiхто не може манiпулювати нiким. Коли двое людей перебувають у якихось стосунках мiж собою, обое знають, що вони роблять, навiть якщо потiм одне з них нарiкатиме, що його використали».

Так казала Афiна – але робила якраз протилежне, бо користувалася моiми почуттями й манiпулювала ними нерозважливо й необмежено. Ще серйознiшi речi вiдбувалися, коли ми розмовляли про магiю; зрештою, вона була моiм учителем i взяла на себе обов’язок передати менi священнi таемницi, розбудити в менi невiдомi сили, якими ми всi володiемо. Коли ми вирушаемо в це невiдоме море, ми, безперечно, довiряемо тим, котрi нас ведуть, – вiрячи, що вони знають бiльше, нiж ми.

Але тепер я можу сказати напевне: не знають. Навiть Афiна, навiть Едда, навiть тi люди, з якими я познайомилася через них. Вона казала менi, що й сама навчаеться у мiру того, як навчае, i хоча спочатку я вiдмовлялася у це вiрити, згодом змогла переконатися, що, певно, так воно й було, крiм того, я вiдкрила, що це був також iще один iз багатьох ii способiв домагатися, щоб ми втратили пильнiсть i пiддалися ii чарам.

Люди, якi здiйснюють духовний пошук, не думають; головне для них – результат. Головне для них – почувати себе могутнiми, далекими вiд анонiмного загалу. Головне для них – бути винятковими. Афiна гралася з чужими почуттями з воiстину жахливою недбалiстю.

Менi здаеться, у своему минулому вона палко захоплювалася життям святоi Терези з Лiзье. Католицька релiгiя мало мене цiкавить, але я чула, нiби Тереза перебувала в якомусь своерiдному мiстичному та фiзичному еднаннi з Богом. Афiна не раз казала, що iй би хотiлося, аби ii доля була схожа на долю святоi Терези: але в такому разi вона мала би пiти в монастир i присвятити свое життя святим роздумам та пiклуванню про вбогих. Цим вона принесла б набагато бiльше користi свiтовi, i така дiяльнiсть була б набагато менш небезпечною, анiж приводити людей за допомогою музики та ритуальних церемонiй у стан такого собi сп’янiння, в якому ми можемо входити у спiлкування з найлiпшою, але також i з найгiршою частиною нас самих.

Я прийшла до неi в пошуках вiдповiдi на запитання, в чому полягае сенс мого iснування, – хоча, коли ми з нею вперше зустрiлися, я iй цього не сказала. Певно, я вiд самого початку помiтила, що Афiну це мало цiкавило; вона хотiла жити, танцювати, кохатися, подорожувати, збирати навколо себе людей, аби показати, яка вона розумна, вихвалятися своiми обдаруваннями, дражнити своiх ближнiх – одне слово, втiшатися всiма радощами земного життя, хоч вона й умiла ховати своi пошуки пiд лаком духовного iнтересу.

Щоразу, коли ми з нею зустрiчалися, – для участi в магiчних церемонiях чи щоб пiти до бару, я вiдчувала ii владу над собою. Я могла майже фiзично доторкнутися до ii могутностi – такою незламною i твердою вона менi здавалася. Спочатку я була цим зачарована, менi хотiлося бути такою, як i вона. Але одного разу, в барi, вона почала розмову про «Третiй ритуал», який включае в себе сексуальнiсть. Вона це зробила в присутностi мого коханого. Привiд для цiеi розмови був – просвiтити мене. Їi мета, як на мене, полягала в тому, щоб звабити чоловiка, якого я кохала.

І звичайно ж, зрештою вона свого домоглася.

Недобре говорити погано про людей, якi переселилися з цього свiту в астральний простiр. Афiнi вже нiколи не доведеться звiтувати передi мною, але я не можу не вiдзначити, що всю св

ю потужну силу, яку вона могла б спрямувати на благо людства i для свого духовного розвитку, вона застосовувала тiльки для власноi вигоди.

Але було й гiрше: усе те, що ми почали з нею разом, могло б привести до успiху, якби не ii потяг до ексгiбiцiонiзму. Якби все це робилося з належною обачнiстю, то й сьогоднi ми б iз нею виконували мiсiю, яка була нам довiрена. Але вона не вмiла контролювати себе, вважала себе господинею iстини, спроможною подолати всi перешкоди, застосовуючи лише свою силу зваби.

Що ж сталося в результатi? Я залишилася сама-одна. І я не можу покинути нашу справу на серединi – я мушу йти до кiнця, хоч iнодi почуваю себе дуже слабкою i майже завжди зневiреною.

Мене зовсiм не дивуе, що ii життя закiнчилося у такий спосiб: вона жила, постiйно флiртуючи з небезпекою. Кажуть, нiби люди-екстраверти почувають себе нещаснiшими, нiж iнтроверти, i iм доводиться компенсувати цю ваду, переконуючи самих себе, що вони всiм задоволенi, радiснi та веселi й нiколи не вступають у конфлiкт iз життям; принаймнi, у випадку Афiни цей коментар абсолютно вiдповiдае iстинi.

Афiна знала про свою харизму й примушувала страждати всiх, хто ii любив.

Мене також.

Дейдра О’Нiл, 37 рокiв, лiкарка, вiдома як Едда

Якщо незнайомий чоловiк зателефонуе нам сьогоднi, трохи поговорить, нiчого не пропонуватиме, нi на що не натякатиме, не скаже нiчого особливого, але бодай у такий спосiб придiлить нам увагу, яку ми одержуемо так рiдко, то ми спроможнi цiеi ж таки ночi лягти спати у станi майже закоханостi. Такi ми е, i в цьому немае нiчого поганого – природi жiнки властиво вiдкриватися для любовi з великою легкiстю.

Саме така любов привела мене до зустрiчi з Божественною Матiр’ю, у своi 19 рокiв. Афiна теж була в такому вiцi, коли вперше увiйшла в транс пiд час танцю. Але то було едине, що ми мали спiльного, – вiк нашого посвячення.

У всьому iншому ми були цiлком i глибоко рiзнi, а надто в наших манерах сходитися i розходитися з людьми. Як ii вчитель, я завжди намагалася вiддати все те найлiпше, що було в менi, у такий спосiб, щоб допомогти iй органiзувати ii власний внутрiшнiй пошук. Як ii подруга – хоч я не певна, що мое почуття знаходило вiдповiдь iз ii боку, – я прагнула застерегти ii й звернути ii увагу на той факт, що свiт iще не готовий до тих перемiн, на якi вона хотiла його пiдштовхнути. Пригадую, менi довелося провести кiлька безсонних ночей, перш нiж я дiйшла висновку, що треба надати iй цiлковиту волю, аби вона робила тiльки те, що наказувало iй серце.

Їi велика проблема полягала в тому, що вона була жiнкою XXII сторiччя, яка жила лише на межi XXI, i дозволяла всiм це бачити. Чи мусила вона розплачуватися за це? Безперечно. Але iй би довелося платити набагато бiльше, якби вона намагалася приборкати невтримнiсть своiх почуттiв. Тодi вона постiйно переживала б, зневiрювалася б, завжди непокоiлася б про те, «а що подумають iншi», завжди казала б собi «спершу я повинна зробити справи, а вже потiм вiддаватися своiм мрiям», завжди нарiкала б на те, що «iдеальнi умови не настануть нiколи».

Усi прагнуть знайти собi досконалого вчителя; бувае, що вчитель – людина, а проте його наука божественна, i зрозумiти це нелегко. Не треба змiшувати професора з лекцiею, ритуал з екстазом, того, хто передае символ, – iз самим символом. Традицiя прив’язана до зустрiчi iз силами життя, а не з людьми, якi iх передають. Але ми слабкi: ми просимо, щоб Мати давала нам провiдникiв, тодi як вона надсилае нам тiльки сигнали, що вказують на дорогу, якою нам треба йти.

Тобто ми шукаемо собi пастухiв замiсть прагнути до свободи! Дотягтися до найвищоi енергii може кожен, але вона дуже далеко вiд тих, хто перекладае свою вiдповiдальнiсть на iнших. Час, протягом якого ми перебуваемо на цiй землi, священний, i ми повиннi святкувати кожну його хвилину.

Важливiсть цього була цiлком забута: забута настiльки, що релiгiйнi свята стали використовувати як нагоду пiти на пляж, до парку, на лижну прогулянку. Ми вже не маемо ритуалiв. Ми бiльше не вмiемо перетворювати звичайнi дii на священнi манiфестацii. Ми куховаримо, нарiкаючи на втрату часу, тодi як могли б перетворювати любов на iжу. Ми працюемо, вважаючи роботу прокляттям Божим, тодi як повиннi були б використовувати своi здiбностi на те, щоб знаходити втiху та розповсюджувати енергiю Матерi.

Афiна носила на поверхнi багатющий свiт, який ми глибоко ховаемо у своiх душах, носила, не усвiдомлюючи, що люди ще не готовi вiдчути свою справжню могутнiсть.

Ми, жiнки, коли шукаемо почуття, яке надихало б наше життя, або дорогу пiзнання, завжди ототожнюемо себе з одним iз чотирьох класичних архетипiв.

Дiва (i я маю тут на увазi не сексуальнiсть) – жiнка, яка здiйснюе свiй пошук у станi цiлковитоi незалежностi, й усе, чого вона навчаеться, – це результат ii спроможностей самостiйно давати вiдповiдь на всi виклики.

Мучениця використовуе бiль, капiтуляцiю i страждання як спосiб пiзнати себе.

Свята знаходить у любовi без меж, у спроможностi нiчого натомiсть не

просити для себе справжнiй резон свого життя.

І нарештi Вiдьма: вона пориваеться до справжньоi та необмеженоi втiхи – i саме в такий спосiб виправдовуе свое iснування.

Афiна була всiма чотирма водночас, тодi як зазвичай ми обираемо для себе тiльки один iз цих жiночих архетипiв.

Звичайно ж, ми можемо виправдати ii поведiнку, посилаючись на те, що всi, хто входить у стан трансу або екстазу, втрачають контакт iз дiйснiстю. Але це неправда: фiзичний свiт i свiт духовний – одне й те саме. Ми можемо вiдчути Божественне в кожнiй порошинцi, хоч це й не перешкоджае нам стирати ii вологою губкою. Проте Божественне не зникае з чистоi поверхнi, воно лише трансформуеться в iншi форми.

Афiна мусила бути обачнiшою. Коли я мiркую над життям i смертю своеi ученицi, то думаю, що менi варто трохи змiнити свою манеру дiяти.

Лейла Зайнаб, 64 роки, нумеролог

Афiна? Яке цiкаве iм’я! Погляньмо-но… Їi максимальне число – дев’ять. Оптимiстка, товариськоi вдачi, завжди видiляеться з гущi натовпу. Люди мають тягтися до неi в пошуках розумiння, спiвчуття, великодушностi, й саме тому iй треба бути дуже уважною, бо прагнення до популярностi може вдарити iй у голову, i вона зрештою втратить бiльше, анiж здобула. Вона також мае дбати про свою мову, а тому iй лiпше говорити те, що диктуе iй здоровий глузд.

Що ж до ii мiнiмального числа, то це – одинадцять. Думаю, вона палко прагне здобути якусь керiвну посаду. Цiкавиться темами мiстики, засобами якоi вона хоче внести гармонiю в середовище, що ii оточуе.

Але це входить у пряму суперечнiсть iз числом дев’ять, яке становить суму дня, мiсяця та року ii народження, зведену до однiеi цифри: вона завжди буде жертвою заздрощiв, смутку, iнтроверсii та вирiшеного пiд впливом темпераменту. Їй треба також постiйно стерегтися таких вiбрацiй: надмiрноi амбiтностi, нетерпимостi, зловживання владою, екстравагантностi.

З огляду на цей конфлiкт, я порадила б iй присвятити себе чомусь такому, що не включае в себе емоцiйних контактiв iз людьми, – наприклад, знайти собi роботу в галузi iнформатики або iнженерноi справи.

Вона померла? Пробачте. А що, зрештою, вона робила?

А й справдi, що Афiна робила? Афiна займалася всiм потроху, але якби хтось попросив ii пiдсумувати зусилля свого життя, вона сказала б: я була жрицею, яка розумiеться на силах природи. Якщо висловитися точнiше, то вона була людиною, яка, з огляду на той простий факт, що iй не було чого втрачати або сподiватися вiд життя, ризикувала навiть тим, чим iншi нiколи не ризикують, i зрештою розчинилася в тих силах, якi начебто пiдкорила.

Вона працювала продавчинею в супермаркетi, служила в банку, в компанii з продажу землi – й нiколи не переставала показувати себе жрицею, яка в нiй жила. Я жив поруч неi цiлих вiсiм рокiв i заборгував iй це: зiбрати докупи пам’ять про неi, ii iдентичнiсть.

Головною проблемою, яка виникла передi мною, коли я став збирати всi цi свiдчення, було переконати людей у тому, щоб вони дозволили менi користуватися iхнiми справжнiми iменами. Однi посилалися на те, що не бажають бути втягнутi в цю iсторiю, другi намагалися приховати своi погляди та своi почуття. Я всiм пояснював, що мiй справжнiй намiр – домогтися, аби всi причетнi зрозумiли ii лiпше, а нiхто не став би вiрити анонiмним свiдченням.

А що кожен iз тих, кого я розпитував, претендував на знання едино правильноi версii про ту або ту подiю, хоч би якою малозначущою вона здавалася, то зрештою всi погодилися на моi умови. Прослуховуючи своi магнiтофоннi записи, я ще раз переконався в тому, що не iснуе речей абсолютних, усi вони залежать вiд того, як сприймае iх той або той. І найлiпший спосiб пiзнати самих себе часто полягае в тому, щоб довiдатися, якими бачать нас iншi.

Це не означае, що мусимо робити те, чого вони вiд нас чекають; але принаймнi у такий спосiб ми зрозумiемо себе краще.

Отже, я був у боргу перед Афiною. Я повинен був зiбрати докупи ii iсторiю. Записати ii мiф.

Самiра Р. Халiль, 57 рокiв, домогосподарка, мати Афiни

Даруйте, але ii звуть не Афiна. Їi справжне iм’я – Шерiн. Шерiн Халiль, дочка улюблена, дуже бажана, дочка, яку так мрiяли народити для себе i я, i мiй чоловiк!

Але життя будуе власнi плани: коли доля бувае до нас надто великодушною, ми завжди наражаемося на якусь обставину, що може розбити всi нашi мрii вщент.

Ми жили в Бейрутi в той час, коли всi вважали його найгарнiшим мiстом на Близькому Сходi. Мiй чоловiк був успiшним промисловцем, ми одружилися з кохання, щороку iздили до Європи, мали друзiв, нас запрошували на всi важливi свiтськi раути, а одного разу я навiть приймала у себе вдома президента Сполучених Штатiв Америки, ви це можете собi уявити? То були три незабутнi днi: протягом двох агенти секретноi американськоi служби перевiряли кожен куточок у нашому домi (вони трудилися у нашому кварталi вже цiлий мiсяць, займаючи всi стратегiчнi позицii, наймаючи собi помешкання, блукаючи повсюди, перевдягненi в жебракiв або в закоханих молодят). А на третiй день, протя

ом двох годин, – бенкет. Нiколи не забуду тiеi заздростi, яка свiтилася в очах наших друзiв, тiеi радостi, яка опанувала нас, коли ми змогли побачити себе на фотографiях разом iз наймогутнiшим чоловiком планети.

Ми мали все, окрiм того, чого нам найбiльше хотiлося, – своеi дитини. Їi в нас не було.

Ми вдавалися до всiх засобiв: давали обiтницi, вiдвiдували святi мiсця, прославленi своiми чудесами, консультувалися з лiкарями, знахарями, приймали всякi лiки та пили елiксири й чудодiйнi трунки. Двiчi я робила собi штучне заплiднення, але обидва рази втрачала дитину. Другого разу втратила i свiй лiвий яечник, i пiсля того вже не змогла знайти жодного лiкаря, який би зважився на авантюру подiбного типу.

Саме тодi один iз друзiв, який знав про нашу ситуацiю, запропонував единий можливий вихiд: усиновити дитину. Вiн сказав, що мае зв’язки в Румунii i що ця процедура багато часу не забере.

Через мiсяць ми взяли квитки на лiтак. Наш друг мав важливi дiловi стосунки з диктатором, який у той час правив тiею краiною i чийого iменi я не пам’ятаю[2 - Нiколае Чаушеску.], тож ми мали змогу обминути всi бюрократичнi перешкоди й вiдразу вирушили до центру всиновлення, який був у Сiбiу, у Трансiльванii. Там нас уже чекали в кав’ярнi, де нам було запропоновано сигарети, мiнеральну воду й уже пiдготовленi документи, – залишалося тiльки вибрати дитину.

Нас привели до будинку для немовлят, де було дуже холодно, i я подумала: як вони можуть утримувати цих нещасних створiнь у таких умовах? Моiм першим iнстинктивним бажанням було всиновити всiх i перевезти iх до нашоi краiни, де стiльки сонця i свободи, але то була, звiсно, абсурдна iдея. Ми стали ходити мiж лiжечками, слухаючи дитячий плач, нажаханi важливiстю того, що мали зараз вирiшити.

Протягом бiльш як години ми з чоловiком не обмiнялися жодним словом. Ми виходили, пили каву, викурювали по сигаретi, потiм поверталися – i так повторилося кiлька разiв. Я помiтила, що жiнка, яка вiдповiдала за процедуру всиновлення, стала втрачати терпець, тож треба було негайно вирiшувати; i в цю мить, пiдкоряючись iнстинкту, який я наважуся назвати материнським, так нiби натрапила на дитину, яка мала бути моею в цьому втiленнi, але прийшла у свiт через iнше лоно, я показала пальцем на дiвчинку.

Жiнка, що вiдповiдала за всиновлення, порадила нам не поспiшати. Та сама, яка вже почала дратуватися, що ми думаемо так довго! Але я вже вирiшила.

Тодi вона, з великою обережнiстю, щоб не вразити моi почуття (вона, певно, думала, що ми маемо зв’язки в найвищих ешелонах румунського уряду), прошепотiла так тихо, щоб мiй чоловiк не почув:

– Раджу вам ще подумати. Це дитина циганки.

Я вiдповiла iй, що культура не передаеться через гени, – дитина, якiй ще не було й трьох мiсяцiв, буде моею дочкою та дочкою мого чоловiка, i ми виховаемо ii за своiми звичаями. Вона ходитиме в ту саму церкву, в яку ходимо ми, гулятиме на пляжi, де ми гуляемо, читатиме книжки, написанi французькою мовою, навчатиметься в американськiй школi, у Бейрутi. Крiм того, я не мала найменшого уявлення – та й тепер не маю – про культуру циган. Знаю тiльки, що вони мандрують, не завжди миються, обманюють iнших i носять сережки у вухах. Існуе легенда, що вони мають звичай викрадати дiтей, яких потiм виховують у своiх таборах, але тут вiдбувалося протилежне: вони покинули свою дитину, щоб я могла взяти на себе пiклування про неi.

Жiнка ще зробила кiлька спроб вiдрадити мене, але я вже пiдписувала папери й попросила чоловiка, щоб вiн зробив те саме. Коли ми повернулися до Бейрута, свiт здався менi зовсiм iншим: Бог подарував менi сенс життя, щоб я могла iснувати, трудитися, змагатися в цьому падолi слiз. Ми мали тепер дитину, яка виправдае всi нашi зусилля.

Шерiн росла розумною i вродливою – мабуть, усi батьки так кажуть, але, думаю, вона справдi була дитиною винятковою. Одного вечора, коли iй уже виповнилося п’ять рокiв, один iз моiх братiв сказав менi, що, якщо вона працюватиме за кордоном, iм’я завжди виказуватиме ii походження, – i запропонував, щоб ми змiнили його на таке, яке не говорить абсолютно нiчого, наприклад Афiна. Безперечно, сьогоднi я вже знаю, що Афiна не тiльки назва столицi однiеi з краiн, а й iм’я богинi мудростi, iнтелекту та вiйни.

Хоч, можливо, мiй брат нiчого цього не знав, а просто думав про тi проблеми, якi може спричинити в майбутньому арабське iм’я, – вiн був причетний до полiтики, як i вся наша родина, i хотiв захистити свою небогу вiд чорних хмар, що iх вiн, та й не тiльки вiн, уже бачив на обрii. Але найдивовижнiше те, що Шерiн припало до смаку звучання цього iменi. Одного знаменного дня вона й сама стала називати себе Афiною, i нiхто вже не змiг виштовхати це iм’я з ii голови. Щоб зробити iй приемнiсть, ми й самi стали так ii називати, сподiваючись, що це ii захоплення швидко минеться.

Чи бувае так, що iм’я впливае на все життя особи? Бо минав час, нове iм’я Шерiн не виходило з ужитку, i зрештою ми призвичаiлися до нього.

Коли iй виповнилося дванадцять рокiв, ми вiдкри

и у нiй несподiваний потяг до релiгii – вона днювала й ночувала в церквi, знала всi чотири Євангелiя напам’ять, i це було водночас благословенням i прокляттям. У свiтi, в якому лiнii розколу мiж прихильниками рiзних релiгiй дедалi поглиблювалися, я боялася за безпеку своеi дочки. Саме тодi Шерiн почала нам розповiдати, нiби то була звичайнiсiнька рiч, що мае багато невидимих друзiв – янголiв i святих, чиi образи вона бачила в церквi, коли ми туди приходили. Зрозумiло, всi дiти свiту бачать видiння, хоч рiдко пам’ятають про них, пiсля того як досягнуть певного вiку. Так само дiти мають звичай надiляти життям неживi речi, такi, як ляльки або плюшевi тигри. Але я стала помiчати, що моя донька фантазуе понад усяку мiру, – вiдтодi як одного дня пiшла забрати ii зi школи, а вона сказала менi, що бачила «жiнку в бiлому, схожу на Дiву Марiю».

Я вiрю в iснування янголiв, звичайно ж, вiрю. Я навiть схильна повiрити в те, що янголи розмовляють iз малими дiтками, та коли вони приходять до людей дорослих, обставини змiнюються. Я знаю цiлу низку iсторiй про пастухiв i хлiборобiв, якi запевняли, що бачили жiнку в бiлому, – i це видiння потiм зруйнувало iм життя, оскiльки люди втрачають спокiй, ганяючись за чудесами, священики перебувають у станi постiйноi тривоги, а села перетворюються на центри паломництва, i зрештою бiдолахи закiнчують свое життя в монастирi. Тому я дуже стривожилася, коли зрозумiла, що ця iсторiя тепер увiйшла в наш дiм; у своему вiцi Шерiн мала би бiльше цiкавитися макiяжем та манiкюром, читанням пригодницьких романiв або дитячими передачами на телеекранi. Щось негаразд було з моею дочкою, i я вирiшила проконсультуватися з фахiвцем.

– Ви дарма хвилюетесь, – сказав вiн менi.

Для педiатра, який спецiалiзуеться на дитячiй психологii, як i для бiльшостi лiкарiв, що цiкавляться цими темами, невидимi друзi – то таке собi вiддзеркалення снiв, вони допомагають дитинi вiдкривати своi задуми, виражати своi почуття, i в них нiбито немае нiякоi шкоди.

– А жiнка в бiлому?

Вiн менi вiдповiв, що, можливо, наша манера бачити й пояснювати свiт не зовсiм зрозумiла для Шерiн. Вiн запропонував нам поступово готувати грунт для того, щоб розповiсти Шерiн, що ii вдочерили. Як вважають цi фахiвцi, найгiрше може статися тодi, коли вона довiдаеться про все сама, – тодi весь свiт може здатися iй обманом. Їi поведiнка може стати непередбачуваною.

Вiд тiеi хвилини ми стали розмовляти з нею по-iншому. Я не знаю, чи людське створiння спроможне пам’ятати про те, що з ним вiдбувалося, коли воно було ще немовлям, але ми стали докладати всiх зусиль, аби показати iй, як ми ii любимо i що iй немае потреби втiкати в уявний свiт. Вона повинна була зрозумiти, що ii видимий свiт прегарний, а батьки завжди готовi захистити ii вiд будь-якоi небезпеки, Бейрут – мiсто чудове, а його пляжi завжди осяянi сонцем i вирують людьми. Не вступаючи в безпосередню конфронтацiю з «жiнкою в бiлому», я тепер намагалася проводити якомога бiльше часу з дочкою, запрошувала ii шкiльних друзiв до нас додому, не втрачала жодноi нагоди, щоб дати iй зрозумiти, що ми ii дуже любимо.

Ця стратегiя дала своi результати. Мiй чоловiк часто бував у вiд’iздах, Шерiн його бракувало, i в iм’я любовi я вирiшила дещо змiнити стиль його життя. Нашi усамiтненi розмови стали перетворюватися на веселу балаканину, яка вiдбувалася мiж батьком, матiр’ю та дочкою.

Усе було добре до тiеi ночi, коли вона, плачучи, увiйшла до моеi кiмнати й сказала, що боiться, бо пекло вже близько.

Я була вдома сама-одна – чоловiковi знову довелося кудись поiхати, i я подумала, що це й стало причиною ii розпачу. Але пекло? Може, це те, що вони якраз вивчають у школi або в церквi? Я вирiшила, що наступного дня пiду поговорити з учителькою.

А тим часом Шерiн не переставала плакати. Я пiдвела ii до вiкна, показала iй на Середземне море за шибкою, осяяне повним мiсяцем. Сказала iй, що перед нашим будинком немае демонiв, що там тiльки зорi в небi та люди, якi прогулюються по бульварах. Я сказала, щоб вона не боялася, щоб залишалася спокiйною, але вона все плакала i тремтiла. Десь через пiвгодини, нiяк не мiгши ii заспокоiти, я й сама почала нервувати. Попросила ii замовкнути, адже вона уже не дитина. Подумала, чи, бува, не почалася в неi перша менструацiя, й обережно запитала в неi, чи не бачила вона кров.

– Багато-багато кровi.

Я знайшла трохи вати, попросила ii лягти, щоб я змогла полiкувати ii «рану». Це пусте, завтра я iй усе поясню. Проте менструацii в неi не було. Вона ще трохи поплакала, але, мабуть, дуже стомилася, бо швидко заснула.

А наступного дня кров полилася вже зранку.

Чотирьох людей було вбито. Для мене то була лише одна iз сутичок мiж племенами, до яких мiй народ давно звик. А для Шерiн, схоже, взагалi нiчим, бо вона навiть не згадала про свiй учорашнiй кошмар.

А тим часом, починаючи вiд того дня, пекло справдi прийшло i тривае ще й сьогоднi. Того ж таки дня в автобусi було знайдено 26 мертвих палестинцiв – хтось помстився за тих убитих. А через дв

дцять чотири години стало вже неможливо ходити вулицями: пострiли лунали з усiх бокiв. Школи позакривалися, Шерiн поквапно вiдвели в дiм однiеi вчительки, i пiсля того всi втратили контроль над ситуацiею. Мiй чоловiк урвав свою подорож i повернувся додому, вiн цiлими днями з ранку до вечора телефонував друзям з уряду, проте нiхто не мiг сказати йому нiчого такого, що мало б глузд. Шерiн чула стрiлянину на вулицях, крики мого чоловiка в домi, проте – на мiй превеликий подив – не зронила нi слова. Я весь час намагалася переконати ii, що це скоро минеться, що скоро ми знову пiдемо гуляти на пляж, але вона вiдводила погляд i просила, щоб iй дали почитати якусь книжку чи послухати платiвку. Тим часом як пекло все яскравiше розпалювало своi вогнища, Шерiн читала й слухала музику.

Не хочеться про це навiть згадувати, даруйте менi. Я не бажаю думати анi про тi погрози, якi ми одержували, анi про те, хто мав рацiю, а хто ii не мав, котрi з них були винними, а котрi – невинними. Я знаю тiльки, що через кiлька мiсяцiв, якби комусь заманулося перетнути вулицю, то вiн мусив би найняти човен, допливти до острова Кiпр, пересiсти там в iнший човен i причалити в ньому на протилежному боцi вулицi.

Ми практично не могли вийти з дому протягом майже цiлого року, весь час чекаючи, коли ситуацiя нарештi полiпшиться, весь час вiрячи в те, що це скоро минеться, що уряд вiзьме ситуацiю в своi руки. Одного ранку, слухаючи платiвку на своему маленькому портативному програвачi, Шерiн зробила кiлька танцювальних па й замугикала щось подiбне до пiсеньки з такими словами: «Це триватиме довго, довго i дуже довго».

Я хотiла ii урвати, але чоловiк схопив мене за лiкоть – вiн дуже уважно слухав, сприймаючи слова своеi дитини з цiлковитою серйознiстю. Я так i не зрозумiла, чому це з ним сталося, i до сьогоднi ми про той випадок жодного разу не згадували. Це табу мiж нами.

Наступного дня вiн несподiвано розпочав приготування до нашого вiд’iзду, а вже за два тижнi ми повантажилися на пароплав рейсом до Лондона. Згодом ми довiдалися, що хоч конкретноi статистики цих подiй не iснуе, а проте вiдомо, що за першi два роки громадянськоi вiйни загинуло близько 44 тисяч людей, 180 тисяч було поранено, тисячi втратили дах над головою. Потiм боi тривали вже з iнших причин, краiна була окупована чужоземними вiйськами, i пекло там не вщухло й сьогоднi.

«Це триватиме довго, довго i дуже довго», – сказала тодi Шерiн. Святий Боже, на жаль, вона мала слушнiсть.

Лукас Єссен-Петерсен, 32 роки, iнженер, колишнiй чоловiк Афiни

Коли я вперше зустрiв Афiну, вона вже знала, що батьки ii вдочерили. Вона мала тодi дев’ятнадцять рокiв i вже наготувалася розпочати сварку в унiверситетськiй кав’ярнi, де одна зi студенток, подумавши, що вона мае британське походження (бiла, з гладеньким волоссям, очi – iнодi зеленi, iнодi сiрi), досить несхвально висловилася на адресу Близького Сходу.

То був перший день унiверситетських занять; студентська публiка була нова, нiхто нiчого не знав про своiх колег. Але та дiвчина пiдхопилася на ноги, схопила iншу за барки й заволала, мов божевiльна:

– Расистка!

Я побачив нажаханi очi дiвчини, зацiкавленi погляди iнших студентiв, якi обернули голови, дивлячись, що там сталося. Оскiльки я був студентом уже цiлий рiк, то вiдразу передбачив можливi наслiдки: виклик до ректора, розгляд скарг, можливiсть виключення, полiцiйне розслiдування, офiцiйне звинувачення в расизмi й таке iнше. Усi на цьому програли б.

– Стули пельку! – крикнув я, не усвiдомлюючи, що кажу.

Я не знав жодноi з двох дiвчат. Я не вважаю себе спасителем свiту, i якщо сказати правду, то подiбнi сутички чи навiть бiйки полiпшують загальний тонус молодi. Але мiй вигук i моя реакцiя були сильнiшими за мене.

– Припини! – знову гукнув я, звертаючись до вродливоi дiвчини, яка вчепилася в шию другоi дiвчини, теж симпатичноi.

Вона спопелила мене блискавичним поглядом. Але раптом щось змiнилося. Вона всмiхнулася – хоч i досi тримала пальцi на горлi своеi колежанки.

– Ви забули сказати «будь ласка».

Усi засмiялися.

– Припини, – сказав я тоном прохання. – Будь ласка.

Вона вiдпустила дiвчину й рушила в моему напрямку. Усi погляди стежили за ii просуванням.

– А ви – людина вихована. Можливо, у вас знайдеться й сигарета для мене?

Я простяг iй пачку, i ми вийшли покурити на унiверситетське подвiр’я. Вона швидко перейшла вiд бурхливого гнiву до цiлковитоi розслабленостi й уже через кiлька хвилин смiялася, говорила про погоду й запитувала, чи менi подобаеться той або той музичний гурт. Я почув, як в аудиторiях задзеленчав дзвоник, i з почуттям радiсного пiднесення знехтував заповiдь, якоi мене навчали протягом усього мого життя: дотримуватися дисциплiни. Я стояв там i докладав усiх зусиль, щоб i далi пiдтримувати розмову, так нiби не iснувало бiльше нi унiверситету, нi студентських бiйок, нi буфету, нi вiтру, нi холоду, нi сонця. Існувала лише дiвчина з сiрими очима, що стояла передi мною, базiкаючи щось абсолютно нецiкаве й непотр

бне, але я був готовий стояти й слухати це базiкання протягом усiеi решти свого життя.

Через двi години ми разом пообiдали. Через сiм годин пiшли до якогось бару, де iли та пили щось доступне для наших студентських бюджетiв. Нашi розмови торкалися дедалi змiстовнiших тем, i незабаром я вже знав майже все про ii життя – Афiна з усiма подробицями розповiла менi про свое дитинство, юнiсть, менi навiть не довелося ставити iй запитання. Правда, згодом я довiдався, що вона була такою з усiма; але в той день я почував себе так, нiби був тим единим чоловiком, якого вона обрала з усього чоловiчого населення землi.

Вона приiхала до Лондона, рятуючись вiд громадянськоi вiйни, яка вибухнула в Лiванi. Їi батьковi, який належав до християн-маронiтiв[3 - Маронiти – течiя в католицизмi, яка утворилася у процесi церковних розколiв. Визнаючи верховенство папи i католицькi догмати, маронiти зберiгають схiдний обряд богослужiння i не вимагають целiбату вiд своiх священикiв.], погрожували смертю за спiвпрацю з урядом, проте навiть це не могло примусити його вирушити у вигнання, аж поки Афiна, пiдслухавши одну телефонну розмову, вирiшила, що для неi настав час стати дорослою, узяти на себе вiдповiдальнiсть дочки й захистити тих, кого вона так любила.

Вона зiмпровiзувала танець, прикинулася, нiби перебувае в трансi (вона навчилася цього в коледжi, коли вивчала там житiя святих), i виголосила монолог. Я не уявляв собi, як дитина зумiла домогтися, щоб дорослi зважились на таке важливе рiшення на пiдставi ii дивного белькотiння, проте Афiна запевнила мене, що саме так i сталося: батько був забобонний, а вона була абсолютно впевнена, що в такий спосiб рятуе життя всiеi родини.

Вони приiхали сюди як бiженцi, але не як жебраки. Лiванська спiльнота розсiялася по всьому свiту, батько швидко знайшов засiб вiдновити свою комерцiйну дiяльнiсть, i життя тривало. Афiна мала змогу навчатися в добрих школах, вiдвiдувала курси танцiв (це була ii пристрасть) й обрала для себе iнженерний факультет, коли здобула середню освiту.

Уже в Лондонi батьки повели ii до одного з найдорожчих у мiстi ресторанiв i з усiею обережнiстю розповiли iй, що вони ii вдочерили. Вона прикинулася дуже здивованою, обняла iх i сказала, що нiщо не може вплинути на стосунки мiж нею та ними.

Але насправдi один iз друзiв родини, у хвилину ненавистi, уже назвав ii «невдячною годованкою»: «Ти навiть не справжня дочка своiм батькам i не вмiеш як слiд поводитися». Вона схопила попiльничку й розбила кривдниковi фiзiономiю, два днi, ховаючись, плакала, але потiм змирилася з цим фактом. «Друг родини» залишився зi шрамом, походження якого нiкому не мiг пояснити, i розповiдав, нiби на нього напали якiсь розбишаки на вулицi.

Я запропонував iй зустрiтися наступного дня. Вона вiдповiла менi навпростець, що вона дiвчина, у недiлю ходить до церкви i любовнi пригоди ii не цiкавлять – вона надто заклопотана, бо намагаеться читати все, що може, про ситуацiю на Близькому Сходi.

Тобто вона зовсiм не мала вiльного часу. Анi хвилини.

– Люди думають, кожна жiнка тiльки й мрiе, щоб вийти замiж i народити дiтей. І тобi, певно, здалося з моеi розповiдi, що я багато вистраждала у своему життi. Але це не так, i ти не перший чоловiк, який намагаеться заморочити менi голову балаканиною про те, нiби «захистить» мене вiд будь-якого лиха. Але згадай, що вiд часiв античноi Грецii людей з поля битви приносили додому на щитах, а сильнiшi поверталися самi, з рубцями вiд своiх ран. Я теж перебуваю на полi битви, вiдколи народилася, але я досi жива й не потребую, щоб хтось мене захищав.

Вона зробила паузу.

– Ти бачиш, яка я освiчена?

– Дуже освiчена, та коли ти нападаеш на когось слабшого, нiж ти, то вiдразу видно, що ти все ж таки потребуеш захисту. Ти могла б там зруйнувати всю свою унiверситетську кар’еру.

– Твоя правда. Отже, я приймаю запрошення.

Вiд того дня ми стали зустрiчатися регулярно, i що ближчою вона менi ставала, то бiльше я розумiв самого себе – бо вона стимулювала мене показувати себе з найлiпшого боку. Вона не прочитала жодноi книжки з магii чи езотеризму; казала, що все це вигадки диявола, а едине спасiння в Ісусi та в Судному днi. Але вряди-годи висловлювала думки, якi суперечили вченню Церкви.

– Христос був оточений жебраками, повiями, митарями, рибалками. Гадаю, цим вiн хотiв показати, що iскра Божа жеврiе в душi кожного й нiколи там не згасае. І тодi, коли я зовсiм спокiйна, i тодi, коли дуже схвильована, я вiдчуваю, як у менi все бринить в унiсон з Усесвiтом. Менi тодi здаеться, що я знаю те, чого не знаю, – так нiби сам Бог веде мене за руку. Існують хвилини, коли я вiдчуваю, що менi вiдкриваеться все.

І вiдразу ж вибачливо казала:

– Це грiховнi думки.

Афiна завжди жила мiж двома свiтами: тим, що його вона вiдчувала як справжнiй, i тим, яким бачила його вiра, якоi ii навчали.

Одного дня, пiсля того як ми протягом цiлого семестру вивчали рiвняння, обчислення та будiвельнi конструкцii всiх рiзновидiв, вона сказала, що мае намiр покинут

факультет.

– Але ж ти нiколи не згадувала про це в розмовах зi мною!

– Я про це боялася говорити навiть самiй собi. Але сьогоднi я була у своеi перукарки; вона працювала днями й ночами, щоб ii дочка змогла закiнчити курс iз соцiологii. Дочка спромоглася закiнчити навчання на факультетi i пiсля того, як марно стукала в безлiч дверей, влаштувалася працювати секретаркою у фiрмi з виробництва цементу. Але навiть за таких обставин моя перукарка сьогоднi кiлька разiв iз гордiстю повторила: «Моя дочка тепер мае диплом». Бiльшiсть серед друзiв моiх батькiв i дiтей друзiв моiх батькiв мають дипломи. Але це не означае, що вони працюють там, де iм хочеться, радше – зовсiм навпаки, вони вступали до унiверситету й закiнчували його тому, що хтось, у тi часи, коли унiверситети мали велику вагу, сказав, що людина, аби домогтися в життi успiху, повинна мати диплом. І свiт втрачае чудових садiвникiв, пекарiв, антикварiв, каменотесiв, письменникiв.

Я попросив ii подумати ще, перш нiж зважитись на таке радикальне рiшення. Але вона процитувала менi рядки з вiрша Роберта Фроста:

Передi мною були двi дороги,
І я обрав ту, де менше людей,
У цьому – моя вiдмiннiсть.

Наступного дня вона не прийшла на лекцii. Коли ми пiсля цього зустрiлися, я запитав, що вона мае намiр робити.

– Вийти замiж. І народити дитину.

Я не сприйняв ii слова як ультиматум. Менi було двадцять рокiв, iй – дев’ятнадцять, i я подумав, що нам обом надто рано робити такий вiдповiдальний крок.

Проте Афiна була налаштована вкрай серйозно. І передi мною постала дилема: чи втратити те едине, що заполонило всi моi думки, – любов до цiеi жiнки, чи вiдмовитися вiд своеi свободи й усiх тих варiантiв вибору, якi обiцяло менi майбутне.

Але, чесно кажучи, довго я не думав.

Отець Джанкарло Фонтана, 72 роки

Звiсно, я неабияк здивувався, коли цi двое ще дуже молодих людей прийшли до церкви й попросили iх обвiнчати. Я трохи знав Лукаса Єссена-Петерсена, i того ж таки дня довiдався, що його родина, яка походила з мало кому вiдомого дрiбномаетного дворянства, була категорично проти цього шлюбу. І не тiльки проти шлюбу, а й проти церковноi церемонii.

Батько Лукаса, посилаючись на неспростовнi науковi аргументи, стверджував, що Бiблiя, яка лежить в основi всiеi християнськоi релiгii, насправдi нiяка не книга – а просто колаж iз 66 рiзних рукописiв, причому нам невiдомi анi справжнi iмена, анi бiографii iхнiх авторiв; що мiж написанням першоi та останньоi з цих книг лежить вiдстань майже в тисячу рокiв, тобто набагато бiльше, анiж iх минуло вiдтодi, як Америка була вiдкрита Колумбом. І що жодне створiння з тих, якi живуть на нашiй планетi, – вiд макак до птахiв – не потребуе десятьох заповiдей, щоб знати, як йому треба поводитися. Головне – дотримуватися законiв природи, i свiт перебуватиме в цiлковитiй гармонii.

Звичайно ж, я читав Бiблiю. Звичайно, трохи знаю про ii iсторiю. Але люди, якi писали ii, були iнструментами Божественноi мудростi, й Ісус дав нам набагато сильнiший засiб органiзувати свое життя, анiж десять заповiдей: любов. Птахи, макаки чи будь-якi iншi подiбнi творiння Господа пiдкоряються своiм iнстинктам i роблять тiльки те, що для них запрограмовано. Що ж до людини, то тут справи стоять набагато складнiше, бо iй вiдома любов i тi пастки, якi вона налаштовуе.

Даруйте. Я, здаеться, знову збираюся виголосити проповiдь, тодi як менi треба розповiсти про свою зустрiч iз Лукасом та Афiною. Коли я розмовляв iз хлопцем, – а я кажу «розмовляв», бо ми з ним не належимо до однiеi вiри, а тому я не можу прийняти вiд нього таiнство сповiдi, – я довiдався, що, крiм антиклерикалiзму, який панував у його домi, там також було велике невдоволення тим фактом, що Афiна – чужоземка. У мене виникло бажання попросити, щоб вiн принаймнi процитував один уривок iз Бiблii, слова якого зверненi не так до вiри, як до звичайного здорового глузду людини: «І не погордуй едомеянином, бо вiн твiй брат; не погордуй египтянином, бо ти чужинцем жив на його землi».

Прошу пробачення. Я знову почав цитувати Бiблiю, обiцяю надалi контролювати себе. Пiсля розмови з хлопцем я провiв щонайменше двi години з Шерiн – або Афiною, як вона попросила себе називати.

Афiна завжди iнтригувала мене. Вiд самого початку, коли вона почала ходити до моеi церкви, менi здавалося, що в ii мозку давно сформувався твердий i очевидний намiр: стати святою. Вона менi розповiла, що хоч ii коханий про це й не знае, але незадовго до того, як у Бейрутi вибухнула громадянська вiйна, iй було видiння, дуже схоже на видiння святоi Терези з Лiзье: вона побачила кров на вулицях. Ми можемо пояснити все це якоюсь травмою, пережитою в дитинствi або в раннiй юностi, але ми знаемо, що такий досвiд, вiдомий пiд назвою «творча одержимiсть священним», переживають усi люди, в бiльших або менших масштабах. Зненацька, за якусь частку секунди, нас опановуе вiдчуття, що все наше життя виправдане, нашi грiхи прощено, а любов завжди сильнiша за все й здатна остаточно перетворити нас.

Але в

ю ж таки мить нас починае змагати страх. Цiлком вiддатися любовi, незалежно вiд того, божественна це любов чи людська, означае вiдмовитися вiд усього – зокрема й вiд свого добробуту або своеi спроможностi приймати рiшення. Це означае любити в найглибшому значеннi цього слова. Насправдi ми не бажаемо спасатися в той спосiб, який для нас обирае Бог: ми волiемо зберiгати абсолютний контроль над усiма нашими кроками, цiлком усвiдомлювати своi рiшення, самим обирати об’ект свого поклонiння.

З любов’ю вiдбуваеться все iнакше: вона приходить, оселяеться в нас i все собi пiдпорядковуе. Але тiльки дуже сильнi душi дозволяють iй себе пiдкорити, а Афiна мала сильну душу.

Таку сильну, що могла по багато годин перебувати у станi глибоких медитацiй. Вона мала великий хист до музики; менi розповiдали також, що вона дуже добре танцюе, та оскiльки церква не дуже придатне мiсце для таких розваг, то вона мала звичай щоранку приносити сюди свою шестиструнну гiтару й протягом певного часу спiвала для Святоi Дiви, перш нiж пiти до унiверситету.

Я досi пам’ятаю, як слухав ii вперше. Я вже вiдслужив заутреню для тих небагатьох парафiян, якi мають звичай рано прокидатися взимку, коли згадав, що забув забрати грошi з ящичка для пожертвувань. Повернувся до церкви й почув музику, яка примусила мене побачити все по-iншому, так нiби до всього навколо доторкнулася рука янгола. В одному з куткiв, у станi, схожому на цiлковитий екстаз, дiвчина вiком приблизно двадцяти рокiв грала на гiтарi похвальнi гiмни, прикипiвши поглядом до образу Непорочного Зачаття.

Я пiдiйшов до ящичка з пожертвуваннями. Вона помiтила мою присутнiсть i перестала грати – але я ствердно кивнув головою, заохочуючи ii грати далi. Потiм сiв на одну з лав, заплющив очi й став слухати.

У цю мить вiдчуття райського блаженства, «творча одержимiсть священним», здавалося, зiйшли з неба. Нiби вiдчувши, що вiдбуваеться в моему серцi, вона стала вплiтати в тишу звуки своеi музики та свого спiву. У тi хвилини, коли вона замовкала й припиняла грати, я проказував свою молитву. Потiм музика звучала знову.

Я мав таке вiдчуття, нiби переживаю незабутнi хвилини свого життя – тi магiчнi хвилини, якi ми починаемо осмислювати тiльки тодi, коли вони вже проминули. Я повнiстю розчинився в них, у мене не було анi минулого, анi майбутнього, я жив тiльки цим ранком, цiею музикою, цим блаженством, цiею несподiваною молитвою. Я увiйшов у стан якогось божественного поклонiння, екстазу, вдячностi за те, що живу на цьому свiтi, що пiшов за своiм покликанням попри спротив моiх батькiв. У простотi цiеi невеличкоi каплицi, у голосi дiвчини, у ранковому свiтлi, яке все затоплювало, я знову вiдчув, що велич Бога являе себе в простих речах. Пiсля того, як я пролив багато слiз, i пiсля того, що менi здалося вiчнiстю, вона перестала грати. Я обернувся й побачив, що це одна з парафiянок. Вiд того дня ми стали друзями й щоразу, коли могли, разом прилучалися до блаженства ii музики.

Але ii намiр вийти замiж мене вкрай здивував. Позаяк у наших взаеминах була певна iнтимнiсть, я запитав, чи уявляе вона собi, як ii прийме родина майбутнього чоловiка.

– Погано. Дуже погано.

З великою обережнiстю я запитав у неi, чи не змушена вона вийти замiж пiд тиском якихось обставин.

– Нi, я не вагiтна. Я ще дiвчина.

Я запитав, чи вона вже повiдомила своiх батькiв, i вона сказана, що так, – реакцiею був переляк, супроводжуваний слiзьми матерi та погрозами батька.

– Коли я приходжу сюди славити Святу Дiву своею музикою, я не думаю про те, що скажуть iншi: я дiлюся з нею лише власними почуттями. І вiдколи я стала спiлкуватися з людьми, я завжди була такою; я нiби посудина, в якiй мае змогу виявляти себе Божественна Енергiя. І ця енергiя тепер вимагае вiд мене, щоб я народила дитину, аби дати iй те, чого не змогла менi дати моя мати по кровi: захист i безпеку.

Нiхто не почувае себе в безпецi на цiй землi, вiдповiв я. У неi попереду ще довге майбутне, у якому вона знайде час для того, щоб у нiй проявилося чудо створення нового життя. Але Афiна була сповнена рiшучостi.

– Свята Тереза не намагалася вчинити опiр хворобi, яка на неi напала; навпаки, вона побачила в цьому знак своеi небесноi слави. Свята Тереза була набагато молодша, нiж я, вона мала лише п’ятнадцять рокiв, коли вирiшила пiти в монастир. Їi туди не прийняли, але вона не змирилася: вона вирiшила поговорити про свое бажання безпосередньо з самим Папою – ви таке можете собi уявити? Поговорити з Папою! І вона досягла своеi мети. Це ж таки прагнення до небесноi слави просить вiд мене чогось значно легшого i чогось значно приемнiшого, нiж хвороба, – щоб я стала матiр’ю. Якщо я довго чекатиму, я не зможу стати другом своiй дитинi, рiзниця у вiцi буде дуже великою i спiльних iнтересiв ми вже не знайдемо.

– Але ж ви будете не одна така, – правив своеi я.

Але Афiна говорила далi, нiби й не почула моiх слiв:

– Я почуваю себе щасливою тiльки тодi, коли думаю, що Бог iснуе i що вiн мене слухае. Цього не досить, щоб жити далi, й iн

дi усе для мене втрачае сенс. Я намагаюся вдавати веселiсть, якоi в мене нема, приховую свiй смуток, щоб не турбувати тих, котрi так мене люблять i так тривожаться за мене. А нещодавно мене навiдала думка про самогубство. Увечерi, перед тим, як заснути, я довго розмовляю сама з собою, намагаючись вiдiгнати цю думку геть, бо це було б виявом невдячностi до всiх, втечею, цим я тiльки додала б iще одну трагедiю до тих, якi вже iснують на землi. Вранцi я приходжу сюди поговорити зi Святою Дiвою, попросити, щоб вона прогнала демонiв, з якими я розмовляю вночi. Досi це давало результат, але я починаю втрачати мужнiсть. Я знаю, менi доручено мiсiю, вiд якоi я довго вiдмовлялася, але настав час, коли я повинна прийняти ii. Це мiсiя стати матiр’ю, i я мушу виконати ii, бо iнакше збожеволiю. Якщо я не зможу дати життя створiнню, яке зростатиме в менi, то не зможу прийняти й те життя, яке вiдбуваеться поруч зi мною.

Лукас Єссен-Петерсен, колишнiй чоловiк Афiни

Коли народився Вiорель, менi щойно виповнилося 22 роки. Я вже не був студентом, який щойно одружився з колишньою колежанкою по факультету, я став чоловiком, що взяв на себе обов’язок утримувати родину. Величезна вiдповiдальнiсть важким тягарем лягла на моi плечi. Моi батьки, якi навiть не прийшли на весiлля, обумовлювали можливiсть будь-якоi фiнансовоi допомоги моiм розлученням i правом опiкунства над дитиною (точнiше кажучи, це батько поставив менi такi умови, а щодо матерi, то вона часто телефонувала менi, плачучи, казала, що я збожеволiв, але iй дуже хотiлося б обняти свого онука). Я сподiвався, що коли вони нарештi зрозумiють, як я кохаю Афiну, зрозумiють, що я твердо вирiшив жити з нею, то цей опiр припиниться.

Але вiн не припинявся. І тепер я мусив думати, як менi забезпечити дружину та сина. Я пiшов зi свого iнженерного факультету. Зателефонував батько, вiн то погрожував, то намагався напутити мене на розум лагiдними умовляннями. Сказав, що коли я не вiдмовлюся вiд своiх намiрiв, вiн позбавить мене спадщини, та якщо я повернуся в унiверситет, розгляне можливiсть «iнодi допомагати менi» – так вiн висловився. Але я вiдмовився; романтичний свiтогляд молодостi вимагае, щоб ми нiколи не вiдступали вiд своiх радикальних позицiй. Я сказав йому, що спроможний розв’язати своi проблеми сам.

Перед тим, як мав народитися Вiорель, Афiна подбала, аби я мiг лiпше сам себе зрозумiти. І це сталося не через нашi сексуальнi стосунки, – якi були дуже сором’язливими, мушу признатися, – а через музику.

Музика iснуе вiдтодi, як iснують люди, так пояснили менi пiзнiше. Нашi пращури, якi мандрували вiд печери до печери, не могли переносити багато речей, але сучасна археологiя доводить, що, крiм невеликих запасiв iжi, у iхньому багажi завжди був присутнiй якийсь музичний iнструмент, здебiльшого бубон або барабан. Музика покликана не тiльки втiшати чи розважати нас, вона е чимось значно бiльшим. Це – iдеологiя. Людину завжди можна зрозумiти, знаючи, яку музику вона слухае.

Дивлячись, як Афiна танцюе, коли вона була вагiтна, слухаючи, як вона грае на гiтарi, щоб дитина заспокоiлася й зрозумiла, що ii люблять, я став дозволяти, щоб ii манера бачити свiт заразила й мое життя. Коли Вiорель народився, перше, що ми зробили, принiсши його додому, це дали йому прослухати адажiо з творiв Альбiнонi. Коли мiж нами виникала сварка, то саме сила музики – хоч я не бачу нiякого логiчного зв’язку мiж першим i другим, крiм хiба що життевого прикладу хiпi, – допомагала нам спiльно долати будь-якi проблеми або труднощi.

Але ця романтика не могла допомогти нам знайти певний спосiб добування грошей. Оскiльки я не вмiв грати на жодному iнструментi, то був неспроможний навiть розважати вiдвiдувачiв у якому-небудь барi, i зрештою найнявся стажером в одну архiтектурну фiрму, де мав робити структурнi обчислення. Платили менi погодинно, але так мало, що я мусив виходити з дому ще вдосвiта, а повертатися пiзно ввечерi. Я майже не бачив сина – бо вiн спав – i майже не мав змоги поговорити або покохатися зi своею дружиною, яка була перевтомлена. Протягом усiеi ночi я себе запитував: коли ж нарештi нам пощастить полiпшити свое матерiальне становище й жити гiдно, як ми того заслуговуемо? Хоч я й погодився з Афiною, коли вона говорила, що диплом не потрiбний у бiльшостi випадкiв, проте в iнженернiй справi (а також у юриспруденцii або в медицинi, наприклад) певний обсяг технiчних знань мае фундаментальне значення, бо iнакше ми можемо пiддати небезпецi життя iнших людей. А менi довелося урвати свое навчання професii, яку я обрав, вiдмовитися вiд своеi мрii, яка була для мене дуже важливою.

Мiж нами почалися сварки. Афiна нарiкала, що я мало придiляю уваги дитинi, що iй потрiбен батько, що якби йшлося тiльки про те, щоб ii народити, то вона могла б зробити це й сама, не створюючи для мене стiлькох проблем. Не раз я гримав дверима i йшов прогулятися, вигукуючи, що вона мене не розумiе, що я також не розумiю, як я мiг погодитися на таке «божевiлля» – народити дитину в двадцять рокiв, кол

ми не можемо забезпечити собi бодай скромнi фiнансовi умови життя. Поступово ми зовсiм перестали кохатися, по-перше, внаслiдок постiйноi перевтоми, а по-друге, тому, що завжди були роздратованi одне одним.

Я все глибше западав у стан депресii, менi не давало спокою вiдчуття, що жiнка, яку я кохаю, використовуе мене у своiх цiлях i манiпулюе мною. Афiна бачила, в якому станi я перебуваю, бачила мое вiдчуження, але замiсть допомогти менi вирiшила спрямувати всю свою енергiю на Вiореля та музику. Мiсцем моеi втечi стала для мене робота. Вряди-годи я розмовляв зi своiми батьками, щоб знову почути одну й ту саму iсторiю – мовляв, «вона народила дитину для того, щоб утримати тебе при собi».

У цей час, ii релiгiйнiсть дуже посилилася. Вона вiдразу зажадала охрестити дитину й сама обрала для неi iм’я – Вiорель, румунського походження. Думаю, що – можливо, крiм кiлькох iммiгрантiв – нiхто в Англii не мае iменi Вiорель, але я поставився до цiеi витiвки як до творчого експерименту i зрозумiв, що в такий спосiб вона захотiла встановити дивний зв’язок з минулим, у якому майже не жила, – з тими днями, коли перебувала в сирiтському притулку в Сiбiу.

Я намагався примиритися з усiм, але мене все бiльше опановувало вiдчуття, що я втрачаю Афiну через дитину. Нашi сварки ставали дедалi частiшими, вона стала погрожувати, що пiде з дому, бо вважала, що Вiорель нахапаеться негативноi енергii з наших суперечок. Якось уночi, пiсля однiеi з таких погроз, я сам утiк з дому, думаючи, що повернуся пiсля того, як заспокоюся бодай трохи.

Я йшов нiчним Лондоном у невiдомому напрямку, проклинаючи життя, яке для себе обрав, дитину, яку погодився прийняти, жiнку, котра, здавалося, втратила будь-який iнтерес до моеi присутностi. Я зайшов до першого бару, який менi трапився, бiля однiеi зi станцiй метрополiтену й випив чотири порцii вiскi. Коли бар зачинився об одинадцятiй вечора, я пiшов до крамнички, з тих, якi вiдчиненi до самого ранку, купив ще вiскi, сiв на лаву на однiй iз площ i став пити далi. До мене наблизився гурт молодi, один iз них зажадав, щоб я вiддав iм пляшку з рештками вiскi, я вiдмовився, i вони мене вiдколошматили. Полiцiя з’явилася вiдразу, й усiх нас вiдвели на дiльницю.

Мене вiдпустили вiдразу по тому, як я дав свiдчення. Природно, я нiкого не став звинувачувати, сказав, що це була суто випадкова суперечка, бо iнакше менi довелося б провести кiлька мiсяцiв свого життя в судах, куди мене щодня викликали б як жертву нападу. Коли я вже наготувався вийти, то вiдчув себе таким п’яним, що впав на стiл одного з iнспекторiв. Той розiзлився, але замiсть затримати мене за неповагу до властей вiн просто виштовхав мене за дверi.

Там стояв один iз тих, котрi мене били. Вiн подякував менi за те, що я не висунув проти них звинувачення. Сказав, що я весь обляпаний грязюкою та кров’ю i менi слiд би перевдягтися, перш нiж я повернуся додому. Тодi я, несподiвано для самого себе, попросив його зробити менi ласку: щоб вiн вислухав мене, бо я вiдчував величезну потребу виговоритися.

Протягом години вiн мовчки вислуховував моi нарiкання. Насправдi я розмовляв не з ним, а з самим собою, iз хлопцем, у якого ще все життя було попереду, була кар’ера, яка могла стати блискучою, була родина, чиi зв’язки могли вiдчинити чимало дверей, i який тепер був схожий на одного з жебракiв Гемпстеду[4 - Один iз кварталiв Лондона.], п’яний, стомлений, пригнiчений, без грошей. І все через жiнку, яка навiть перестала мене помiчати.

Закiнчивши свою розповiдь, я нiби краще усвiдомив ситуацiю, в якiй опинився, коли обрав для себе таке життя, вiрячи, що кохання може врятувати все. А це неправда: iнодi воно приводить нас на край провалля, з тим ускладненням, що ми тягнемо туди за собою й кохану людину. Отже, виходило, що я мiг занапастити не тiльки власне життя, а й життя Афiни та Вiореля.

У ту хвилину я кiлька разiв повторив подумки, що я чоловiк, а не хлопчик, який народився в золотiй колисцi, i що я зумiю з гiднiстю дати раду всiм тим нещастям, якi на мене звалилися. Я повернувся додому. Афiна вже спала, тримаючи дитину в обiймах. Я прийняв ванну, вийшов, щоб викинути брудний одяг у смiттевий бак на вулицi, й лiг спати, на диво спокiйний i тверезий.

Наступного дня я сказав, що хочу розлучитися з нею. Вона запитала, чому я так вирiшив.

– Тому що я тебе кохаю. І люблю Вiореля. Але зараз я тiльки те й роблю, що звинувачую вас двох за те, що менi довелося вiдмовитися вiд своеi мрii стати iнженером. Якби ми бодай трохи зачекали, усе могло б скластися зовсiм iнакше, але ти думала тiльки про своi плани – забувши включити мене до них.

Афiна нiяк не зреагувала, нiби вже чекала того, що я iй сказав, або пiдсвiдомо пiдштовхувала мене на це.

Мое серце облилося кров’ю, бо я сподiвався, що вона попросить мене залишитися. Але вона здавалася спокiйною, стриманою i, схоже, турбувалася тiльки тим, щоб хлопчик не почув нашу розмову. Саме в ту мить я остаточно переконався в тому, що вона нiколи мене не кохала i я був для неi лише iнструментом здi

снення ii божевiльноi мрii народити дитину в дев’ятнадцять рокiв.

Я сказав, що вона може залишити собi дiм i меблi, але вона вiдмовилася: вона поживе якийсь час у матерi, знайде собi роботу i найме власне помешкання. Вона мене запитала, чи зможу я надавати фiнансову допомогу Вiорелю. Я сказав, що так.

Я пiдвiвся, подарував iй останнiй i довгий поцiлунок, знову став наполягати, щоб вона залишилася тут, але вона знову повторила, що пiде до матерi, як тiльки спакуе речi. Я оселився в дешевому готелi i щовечора чекав, коли вона менi зателефонуе й попросить повернутися, розпочати нове життя, – я був навiть готовий i далi жити життям колишнiм, якщо буде треба, бо, живучи тепер далеко вiд них, я чiтко собi усвiдомив, що у свiтi немае нiчого важливiшого для мене, як моя дружина i мiй син.

Через тиждень я нарештi дочекався ii телефонного дзвiнка. Але вона лише повiдомила мене, що нарештi перевезла своi речi й повертатися не збираеться. Через два тижнi я довiдався, що вона винайняла невеличку мансарду на вулицi Басет, де мала намiр щодня пiдiйматися сходами на три поверхи з дитиною на руках. Минуло ще два мiсяцi, й ми пiдписали всi необхiднi папери.

Моя справжня родина покинула мене назавжди. А в тiй сiм’i, де я народився, мене зустрiли з розкритими обiймами.

Вiдразу пiсля нашого розлучення й пiсля тих глибоких страждань, якi я пережив потiм, я запитав себе, а чи справдi мое рiшення не було помилковим i безвiдповiдальним, властивим для людей, котрi в юностi прочитали багато романiв про кохання i сповнилися бажанням подолати будь-якi труднощi, але повторити у своему життi мiф про Ромео та Джульетту. Коли бiль притих – а для цього iснують лише однi лiки – тривалiсть часу, я зрозумiв, що доля дозволила менi зустрiти ту едину жiнку, яку я був спроможний кохати протягом усього свого життя. Кожна секунда, проведена з нею поруч, була варта того, щоб ii прожити, i попри все те, що сталося, я повторив би кожен свiй крок, якби менi пощастило повернутися в той перiод свого життя.

Але час не тiльки пiдлiкував моi рани, а й дав менi можливiсть вiдкрити цiкаву рiч: виявляеться, що протягом життя можна кохати не одну жiнку. Я одружився знову, я щасливий поруч зi своею новою дружиною i не можу собi уявити, як би змiг жити без неi. Але це не примушуе мене вiдмовитися вiд того життя, яке я вже прожив, тим бiльше, що я виявив досить обачностi й нiколи не намагався порiвнювати мiж собою два своi досвiди; бо неможливо вимiряти кохання, як ми вимiрюемо довжину вулицi або висоту будинку.

Крiм того, залишилося щось дуже важливе вiд моiх стосункiв з Афiною: це син, ii велика мрiя, про яку вона вiдверто розповiла менi, перед тим як ми вирiшили побратися. Я маю тепер iншу дитину, яку народила менi моя друга жiнка, i тепер я набагато лiпше пiдготовлений до всiх радощiв i труднощiв батькiвства, анiж був дванадцять рокiв тому.

Пiд час однiеi з наших зустрiчей, коли я прийшов забрати Вiореля, щоб вiн провiв вихiднi зi мною, я наважився торкнутися дуже болючоi для мене теми: я запитав, чому вона була такою спокiйною, коли я сказав iй про свое бажання розлучитися.

– Бо я вчилася страждати мовчки протягом усього свого життя, – вiдповiла вона.

І лише тодi обняла мене й пролила всi тi сльози, якi хотiла б виплакати в той день.

Отець Джанкарло Фонтана

Я побачив, як вона прийшла до заутренi, як завжди, з дитиною на руках. Я знав про труднощi, якi вони переживали, але до того ранку все це не виходило за межi нормальних подружнiх непорозумiнь, i я сподiвався, що рано чи пiзно вони будуть подоланi, адже обое вони були людьми, якi випромiнювали Добро у простiр навколо себе.

Уже рiк, як вона не приходила грати вранцi на гiтарi й славити Святу Дiву; вона присвятила себе турботам про Вiореля, якого я мав честь охрестити, хоч не пам’ятаю жодного святого з таким iм’ям. Але вона приходила на службу Божу щонедiлi, й ми завжди розмовляли з нею по закiнченнi, коли парафiяни вже розходилися. Вона казала, що я ii единий друг; колись ми спiльно вшановували Всевишнього, а тепер вона хотiла дiлитися зi мною своiми земними труднощами.

Вона любила Лукаса бiльше, анiж будь-якого iншого чоловiка з тих, якi iй зустрiчалися; вiн був батьком ii дитини, людиною, яку вона обрала, щоб роздiлити з нею свое життя, чоловiком, який вiдмовився вiд усього й знайшов у собi мужнiсть створити родину. Коли мiж ними почалася незлагода, вона намагалася дати йому зрозумiти, що це тимчасове, адже вона мусить присвятити себе дитинi, хоч i не мае найменшого намiру розпещувати ii; потiм вона перестане придiляти синовi стiльки уваги, щоб вiн навчився самостiйно вiдповiдати на виклики життя. Пiсля цього вона знову стане дружиною й жiнкою, якою вiн ii знав пiд час iхнiх перших зустрiчей, i можливо, кохатиме його ще палкiше, бо тепер лiпше усвiдомлюватиме обов’язки та вiдповiдальнiсть зробленого нею вибору. Проте, попри ii зусилля, Лукас вiдчував себе покинутим; вона розпачливо намагалася роздiлити себе мiж ними двома, проте завжди була змушена обирати

i в такi хвилини, без тiнi сумнiву, вона обирала Вiореля.

Спираючись на своi скромнi знання в галузi психологii, я сказав iй, що менi не вперше доводиться вислуховувати такi зiзнання i що чоловiки, як правило, почувають себе покинутими за таких обставин, але це минеться; я вже не раз допомагав людям долати подiбнi труднощi ранiше, розмовляючи зi своiми парафiянами. В однiй iз таких розмов Афiна визнала, що, можливо, вона трохи поквапилася, романтичне прагнення стати молодою матiр’ю не дало iй побачити тi суворi випробування, якi молодим батькам доводиться долати пiсля народження дитини. Але було вже пiзно жалкувати й розкаюватися.

Вона запитала, чи не мiг би я поговорити з Лукасом – який нiколи не приходив до церкви, чи тому, що не вiрував у Бога, чи тому, що волiв у недiлю вранцi придiлити бiльше уваги своему синовi. Я пообiцяв iй зробити це, якщо вiн прийде до мене власною охотою. Та коли Афiна вже збиралася попросити його про це, мiж ними вибухнула велика сварка i чоловiк пiшов iз дому.

Я порадив iй зберiгати терпiння, проте вона почувала себе глибоко скривдженою. Їi вже раз були покинули в дитинствi, й уся та ненависть, яку вона вiдчувала до своеi кревноi матерi, тепер перейшла на Лукаса – хоча згодом, наскiльки менi вiдомо, вони знову стали добрими друзями. В уявленнi Афiни, порвати родиннi узи було найтяжчим грiхом iз тих, якi людина могла вчинити.

Вона й далi приходила до заутренi в церкву, але вiдразу поверталася додому – бо тепер iй не було на кого залишити сина, а пiд час служби малий дуже плакав, заважаючи iншим вiрним зосередитися на молитвi. В одну з тих рiдкiсних хвилин, у якi ми змогли перекинутися кiлькома словами, вона сказала менi, що працюе в банку, винайняла собi помешкання, й попросила, щоб я не турбувався за неi; «батько» (вона перестала називати свого чоловiка на iм’я) виконуе своi фiнансовi зобов’язання.

Та ось настала та фатальна недiля. Я знав, що вiдбулося протягом тижня, – менi розповiв про це один iз парафiян. Я не спав кiлька ночей, просячи, щоб якийсь янгол просвiтив мене, пiдказав, як менi бути: чи й далi виконувати свiй обов’язок перед Церквою, чи вiддати перевагу своему обов’язку перед людьми. Проте янгол так i не прилетiв, i тодi я сконтактувався з вищим представником церковноi влади, i той сказав менi, що Церква житиме тiльки тодi, коли неухильно виконуватиме своi догми, – якби ми робили винятки, то загинули б iще в середнi вiки. Я точно знав, що вiдбудеться, хотiв був зателефонувати Афiнi, але вона не залишила менi свiй новий телефонний номер.

Того ранку руки в мене тремтiли, коли я пiдняв облатку, щоб освятити хлiб. Проказав слова, що iх навчила мене тисячолiтня традицiя, скориставшись владою, якою надiлили мене апостоли, передаючи ii вiд поколiння до поколiння. Але моi думки вiдразу повернулися до дiвчини з дитиною на руках, такоi схожоi на Дiву Марiю, чудо материнства й любовi в покинутостi й самотi, котра стала в чергу, як це завжди робила, й повiльно пiдходила до мене, щоб узяти святе причастя.

Я подумав, що бiльша частина присутньоi тут конгрегацii знала, що вiдбуваеться. І всi дивилися на мене, чекаючи моеi реакцii. Я побачив себе в оточеннi праведникiв, грiшникiв, фарисеiв, священнослужителiв Синедрiону, апостолiв, учнiв, людей доброi i людей злоi волi.

Афiна зупинилася передi мною й зробила те, що робила завжди: заплющила очi й розтулила рот, щоб прийняти тiло Христа.

Тiло Христове залишалося в моiх руках.

Вона розплющила очi, не розумiючи, що вiдбуваеться.

– Потiм поговоримо, – прошепотiв я iй.

Але вона не зрушила з мiсця.

– За тобою в черзi стоять люди. Потiм поговоримо.

– А в чому, власне, рiч? – усi тi, хто стояв за нею, могли почути ii запитання.

– Потiм поговоримо.

– Чому ви не дали менi причастя? Чи ви не розумiете, що принизили мене на очах у всiх? Чи з мене не досить того, що я вже пережила?

– Афiно, Церква забороняе давати святе причастя особам, якi розлучилися. Ти пiдписала на тижнi папери про свое розлучення. Поговоримо потiм, – повторив я ще раз.

А що вона не рухалася, то я подав знак тому, хто стояв за нею, щоб вiн обiйшов ii збоку. Я й далi роздавав причастя, поки останнiй парафiянин не одержав його вiд мене. Але не встиг я повернутися до вiвтаря, як почув той голос.

То вже не був голос дiвчини, яка спiвала, щоб вiддати хвалу Святiй Дiвi, яка обговорювала зi мною своi плани, яка з таким хвилюванням розповiдала менi про те, що вона довiдалася про життя святих, яка мало не плакала, згадуючи про труднощi свого подружнього життя. То був зойк тварини, пораненоi, приниженоi, чие серце розривалося вiд ненавистi.

– Нехай буде прокляте це мiсце! – проказав той голос. – Нехай будуть проклятi тi, котрi нiколи не дослухалися до слiв Христа i перетворили його послання на споруди з каменю. Адже Христос сказав: «Прийдiть до Мене змученi горем, i Я полегшу ваш бiль». Я змучена горем, я поранена, а менi не дозволяють прийти до Нього. Сьогоднi я зрозумiла, що Церква перекрутила Його слова: прийдiть до Мен

тi, хто пiдкоряеться нашим правилам, а змученi горем нехай лишаються там, де вони е!

Котрась iз парафiянок у першому рядi крикнула, щоб вона замовкла. Але я хотiв ii чути, менi треба було ii чути. Я обернувся й став перед нею, похиливши голову, – то було едине, що я мiг зробити.

– Присягаюся, ноги моеi бiльш не буде в жоднiй церквi. Мене покинула ще одна родина, й тепер iдеться не про труднощi з грiшми i не про незрiлiсть людей, якi одружуються надто рано. Нехай будуть проклятi всi тi, котрi зачиняють дверi перед матiр’ю з дитиною! Ви не кращi за тих, котрi не прийняли Святе Сiмейство, не кращi за тих, котрi зреклися Христа тодi, коли Вiн найбiльше потребував друга!

І, напiвобернувшись, пiшла геть, ридаючи, з дитиною на руках. Я закiнчив службу, дав останне благословення й пiшов вiдразу до ризницi – в ту недiлю я не мав найменшого бажання анi брататися з вiрними, анi вести марнi розмови. У ту недiлю передi мною постала тяжка фiлософська дилема: менi довелося обирати мiж пошаною до своеi iнституцii i пошаною до слiв, на яких ця iнституцiя була створена.

Я вже старий, Бог може забрати мене щохвилини. Я зберiгаю вiрнiсть своiй релiгii i вважаю, що, попри всi ii помилки, вона щиро прагне виправитися. Проминуть iще десятки, а може, й сотнi рокiв, але настане день, коли вона братиме до уваги тiльки любов, тiльки слова Христа: «Прийдiть до Мене змученi горем, i Я полегшу ваш бiль». Я присвятив усе свое життя священнослужiнню i жодноi секунди нiколи не жалкував, що обрав для себе таку професiю. Але бувають хвилини – як тi, що iх менi довелося пережити в ту недiлю, – коли я, хоч i не сумнiваюсь у вiрi, починаю сумнiватися в людях.

Тепер я знаю, що сталося з Афiною, i запитую себе: чи все почалося саме тодi, чи воно вже iснувало в ii душi? Я думаю про багатьох Афiн i про багатьох Лукасiв цього свiту, якi розлучаються i через те не допускаються до таiнства Євхаристii, i iм залишаеться тiльки споглядати Христа, стражденного i розп’ятого, i слухати Його слова, якi, проте, не завжди збiгаються iз законами Ватикану. У небагатьох випадках такi люди поривають усi зв’язки з Церквою, але бiльшiсть i далi вiдвiдують недiльну месу, бо вони призвичаiлися до цього, хоч i знають, що чудо перетворення хлiба й вина на тiло та кров Господа для них заборонене.

Я думаю про те, що, коли Афiна вийшла з церкви, вона могла зустрiти Ісуса. І, плачучи, кинутися Йому в обiйми, розгублена i спантеличена, просячи, щоб Вiн пояснив iй, чому ii не допустили до святого таiнства лише через пiдпис, який вона поставила на паперi, тобто рiч, що не мае анi найменшоi ваги в сенсi духовностi i яка може цiкавити лише нотарiв i податкову iнспекцiю.

Й Ісус, дивлячись на Афiну, либонь, вiдповiв би iй так:

– Не дивуйся, дочко моя, вони не допускають i Мене. Уже давно для Мене немае мiсця у християнських храмах.

Павло Подбельський, 57 рокiв, квартировласник

Ми з Афiною мали дещо спiльне: обое були бiженцями, якi втекли вiд вiйни, обое переiхали до Англii ще дiтьми, хоч вiд часу моеi втечi з Польщi минуло вже понад пiвсотнi рокiв. Ми обое знали, що хоч бiженцi й потрапляють у зовсiм новi обставини, але своi традицii вони зберiгають i на вигнаннi – утворюють своi громади, мова й релiгiя залишаються живими, люди намагаються захищати одне одного в середовищi, яке завжди буде для них чужим.

Але якщо традицii зберiгаються, то бажання повернутися слабне. Проте воно мае зберiгатися живим у наших серцях, у виглядi надii, якою нам приемно себе обманювати, але яка нiколи не буде реалiзована на практицi. Я нiколи не повернуся жити до свого Ченстохова, а вона та ii родина нiколи вже не повернуться до Бейрута.

Саме почуття цiеi солiдарностi спонукало мене здати iй у найми мансарду мого триповерхового будинку на вулицi Басет – я зробив це всупереч своему звичаю, бо волiю мати пожильцiв, у яких немае дiтей. Я вже був припустився цiеi помилки ранiше, i з цього виникли двi проблеми: я нарiкав на той гамiр, який вони здiймали вдень, а вони нарiкали на той шарварок, який я влаштовував уночi. Обидва види надто голосних звукiв мали свое корiння у священних елементах, – то були плач i музика, – та позаяк вони належали до двох абсолютно рiзних свiтiв, примирити iх мiж собою було неможливо.

Я повiдомив ii про цю обставину, але вона не стала зi мною сперечатися i сказала, що я можу не турбуватися щодо ii дитини: вдень вона перебувае в домi дiда. А це помешкання зручне для неi, бо розташоване неподалiк вiд банку, де вона працюе.

Але попри моi застереження, попри те, що спочатку вона мужньо терпiла всi незручностi, через тиждень пролунав дзвiнок у моi дверi. То була вона, з малим на руках:

– Мiй син не може заснути. Може, бодай сьогоднi ви зробите музику трохи тихшою?

Усi, хто був у залi, обернули до неi голови.

– А це що таке?

Дитина, яка трималася ручками за ii шию, вiдразу перестала плакати, нiби була здивована не менше за матiр, коли побачила гурт людей, якi раптово перестали танцювати.

Я натиснув кнопку паузи, щоб зупи

ити касету, подав iй знак рукою, щоб вона увiйшла, а тодi знову увiмкнув звук, щоб не уривати ритуал. Афiна сiла в одному з куткiв зали, заколисуючи на руках дитину, побачивши, що вона вiдразу заснула, попри гуркiт барабана та дзенькiт металу. Вона висидiла всю церемонiю й пiшла тодi, коли всi iншi гостi стали також розходитися. І – як я й передбачив – подзвонила в моi дверi наступного ранку перед тим, як пiти на роботу.

– Ви можете не пояснювати менi те, що я бачила вчора: я знаю, що означае, коли люди танцюють iз заплющеними очима, бо й сама так часто роблю, це единi хвилини миру та спокою, якi я переживаю у своему життi. Перед тим як стати матiр’ю, я мала звичай ходити на танцювальнi майданчики з чоловiком та друзями; там я також бачила, як люди танцюють iз заплющеними очима: однi це роблять тiльки для того, щоб справити враження на iнших, другi – щоб вiдчути, як iх рухае якась могутня сила. І вiдтодi, як я стала розумiти, чого прагнуть цi люди, я також знайшла в танцi спосiб поеднувати себе з чимось сильнiшим, чимось могутнiшим, анiж я. Але скажiть менi, будь ласка, що то була за музика?

– Ви маете якiсь плани на недiлю?

– Нiчого особливого. Маю намiр погуляти з Вiорелем у Риджентс-парку, трохи подихати чистим повiтрям. Я матиму ще багато часу для того, щоб подумати про свiй розпорядок денний, – а на цьому етапi свого життя я волiю жити за денним розпорядком свого сина.

– Отже, я пiду з вами.

За два днi до нашоi прогулянки Афiна прийшла, щоб бути присутньою на ритуалi. Дитина заснула вже через кiлька хвилин, а вона лише дивилася, нiчого не кажучи, на рух, який вiдбувався навколо неi. Хоч вона сидiла нерухомо на диванi, я певен, що ii душа танцювала.

У недiлю пополуднi, коли ми прогулювалися в парку, я попросив, щоб вона звернула пильну увагу на все, що бачить i чуе: на листя, яке трiпотiло на вiтрi, на збрижену хвилями поверхню озера, на щебетання пташок, на гавкiт собак, на крики дiтей, якi бiгали туди-сюди, мовби пiдкоряючись дивнiй логiцi, незрозумiлiй для дорослих.

– Усе рухаеться. І все рухаеться в певному ритмi. І все, що рухаеться в певному ритмi, створюе звук; це вiдбуваеться тут i в будь-якому мiсцi свiту в цей момент. Нашi предки помiчали те саме, коли намагалися сховатися вiд холоду у своiх печерах: речi рухалися i створювали звуки.

Першi люди, певно, дивилися на все це зi страхом, а потiм iз побожною шанобливiстю: вони розумiли, що в такий спосiб Найвище Буття хоче увiйти з ними в контакт. Вони намагалися наслiдувати звуки та рухи, що вiдбувалися навколо них, у надii сконтактуватися з цим Найвищим Буттям: саме тодi й народилися танець i музика. Кiлька днiв тому ви менi сказали, що, танцюючи, ви нiби спiлкуетеся з чимось значно могутнiшим, анiж ви.

– Коли я танцюю – я жiнка вiльна. А точнiше кажучи, я вiльний дух, який може ширяти над Усесвiтом, спостерiгати теперiшне, вгадувати майбутне, перетворюватися на чисту енергiю. І це дае менi величезну втiху, наповнюе мене радiстю, яка виходить далеко за межi всього того, що я вже пережила i що менi ще доведеться пережити впродовж свого iснування.

У моему життi був перiод, коли я була сповнена рiшучостi стати святою – хвалити Бога через музику та рухи свого тiла. Але ця дорога тепер для мене назавжди закрита.

– Яка дорога для вас закрита?

Вона поклала дитину в дитячий вiзочок. Я побачив, що вона не хоче вiдповiдати на мое запитання, й повторив його ще раз. Коли уста стуляються, то це знак, що зараз буде сказано щось дуже важливе.

Без нiякого хвилювання, так, нiби доля вимагала пiд неi, щоб вона мовчки терпiла всi перешкоди, якi ставитиме перед нею життя, вона розповiла менi про випадок у церквi, коли священик – i, певно, ii единий друг – вiдмовився дати iй святе причастя. Розповiла й про прокляття, яке виголосила в ту хвилину, i назавжди покинула католицьку церкву.

– Святим е той, хто вмiе з гiднiстю прожити свое життя, – сказав я iй. – Досить зрозумiти, що всi ми тут iз якоiсь причини, i досить пiдкоритися iй. Тодi ми зможемо смiятися з наших великих чи невеликих страждань i топтати ряст без страху, усвiдомлюючи, що кожен наш крок сповнений сенсу. Ми зможемо дозволити, щоб нас вело свiтло, яке випромiнюе Вершина.

– А що таке вершина? У математицi – це найвища точка трикутника.

– У життi це також кульмiнацiйна точка, мета для всiх, котрi блукають, як i цiлий свiт, i навiть у найтяжчi хвилини не втрачають iз поля зору свiтло, яке випромiнюе iхне серце. Ось це ми й намагаемося робити в нашому товариствi. Вершина ховаеться всерединi нас, i ми зможемо досягти ii, коли пiдiймемося на неi або коли побачимо ii свiтло.

Я пояснив iй, що танець, який вона бачила кiлька днiв тому й у якому брали участь люди рiзного вiку (тодi у нашiй групi було десятеро осiб, вiком вiд 19 до 65 рокiв), я назвав «пошуками Вершини». Афiна запитала, звiдки я все це взяв.

Я розповiв iй, що по закiнченнi Другоi свiтовоi вiйни частинi моеi родини пощастило втекти вiд комунiстичного режиму, який захопив владу в Польщi, й ми вирiши

и оселитися в Англii. Нам порадили взяти з собою не тiльки найнеобхiднiшi для життя речi, а й предмети мистецтва та старi книги, якi дуже цiнуються в цiй частинi свiту.

І справдi, картини та скульптури ми дуже швидко продали, але книги залишилися в одному з куткiв, припадаючи пилюкою. А що моя мати хотiла навчити мене читати й розмовляти польською мовою, то вони служили для моеi освiти. Одного чудового дня в однiй iз книжок Томаса Малтуса, виданiй у XIX сторiччi, я знайшов два аркушi з нотатками мого дiда, який загинув у концентрацiйному таборi. Я почав iх читати, подумавши, що йдеться про заповiт щодо розподiлу спадщини або любовнi листи до таемноi коханки, бо в родинi iснувала легенда, що вiн закохався в якусь жiнку, коли був у Росii.

Як з’ясувалося, певний зв’язок мiж тiею легендою та реальнiстю все ж таки iснував. На тих аркушах я прочитав розповiдь про його подорож до Сибiру пiд час комунiстичноi революцii; там, у далекому селi Дедов, мiй дiд закохався в одну актрису. Як розповiдае мiй дiд, та актриса належала до такоi собi секти, яка в танцi певного виду знаходила засiб проти будь-якого зла, бо цей танець дозволяе увiйти в контакт зi свiтлом Вершини.

Вони боялися, що ця традицiя може зникнути: жителiв села мали незабаром кудись переселити, бо те мiсце призначалося для випробувань ядерноi зброi. І сама актриса, i ii друзi просили, щоб мiй дiд записав усе те, що вони йому розповiли. Вiн так i зробив, але не надав тiй iсторii особливоi ваги й забув своi нотатки у книжцi, яку возив iз собою, аж поки одного дня вони потрапили менi на очi.

Афiна урвала мене:

– Але ж танець неможливо описати. Його можна зрозумiти, тiльки танцюючи.

– Достоту так. По сутi, у нотатках говорилося тiльки одне: треба танцювати до повного виснаження, вiдчуваючи себе альпiнiстом, який хоче пiдкорити цю священну гору. Танцювати доти, доки вiд задишки наш органiзм почне одержувати кисень не так, як зазвичай, i це закiнчуеться тим, що ми втрачаемо свою iдентичнiсть, свiй зв’язок iз простором i часом. Треба танцювати лише пiд акомпанемент ударних iнструментiв, повторювати цей процес щодня, знаючи, що в певний момент очi цiлком природно заплющуються й ми починаемо сприймати свiтло, яке промениться зсередини нас, яке вiдповiдае на нашi запитання, яке звiльняе нашi прихованi здiбностi.

– А ви вже звiльнили якiсь здiбностi?

Замiсть вiдповiдi я запропонував iй приеднатися до нашоi групи, тим бiльше, що малий поводився дуже спокiйно навiть тодi, коли дзенькiт тарiлок i гуркiт ударних iнструментiв був дуже гучним. Наступного дня, на той час, коли ми розпочинали наш вечiр, вона була вже там. Я вiдрекомендував ii своiм друзям, сказавши тiльки, що це наша сусiдка з горiшнього поверху. Нiхто не став цiкавитися, хто вона, яким життям живе i де працюе. Коли настав призначений час, я увiмкнув акомпанемент i ми почали танцювати.

Вона зробила своi першi па з дитиною на руках, але малий вiдразу заснув, i вона поклала його на диван. Перш нiж заплющити очi та увiйти в транс, я побачив, що вона добре зрозумiла, яка дорога веде до Вершини.

Щодня – крiм недiлi – вона приходила до нас разом iз дитиною. Ми обмiнювалися з нею лише кiлькома словами привiтання; я ставив музику, яку один iз друзiв привiз менi з росiйських степiв, i ми танцювали до повного виснаження. У кiнцi мiсяця вона попросила в мене копiю касети.

– Я б хотiла робити це вранцi, перед тим як вiднести Вiореля до матерi та йти на роботу.

Я заперечив:

– По-перше, я думаю, що група, поеднана спiльною енергiею, створюе певну ауру й полегшуе для всiх перехiд у транс. Крiм того, танцювати перед тим, як iти на роботу, – це ризик того, що вас можуть звiльнити, бо цiлий день ви будете стомлена.

Афiна трохи подумала, але тут-таки вiдповiла:

– Ви маете рацiю, говорячи про колективну енергiю. Але я бачу, що до вашоi групи входять чотири подружнi пари й ваша дружина. Усi ви, абсолютно всi, одержуете любов. Тому ви спроможнi подiляти позитивнi вiбрацii зi мною. Але я тут сама-одна. Точнiше кажучи, я тут зi своiм сином, але його любов ще не може виразити себе в такий спосiб, який би ми могли вiдчути. Тому я волiю прийняти свою самотнiсть: якщо я намагатимуся втекти вiд неi в зараз, то можу нiколи бiльше не знайти собi партнера. Якщо прийняти ii замiсть боротися проти неi, можливо, ситуацiя змiниться. Я так розумiю, що самотнiсть впливае на нас набагато сильнiше, коли ми намагаемося чинити iй опiр, – але вона стае набагато слабшою, коли ми просто нехтуемо нею.

– То ви прийшли до нашоi групи в пошуках любовi?

– Думаю, це було б для мене непоганим мотивом, але вiдповiдаю, що нi. Я прийшла сюди в пошуках сенсу свого життя, единим виправданням якого е мiй син, i тому я боюся завдати йому великоi шкоди або своею надмiрною опiкою, або тим, що зрештою включу його до тих мрiй, яких я не змогла здiйснити. В один iз цих днiв, пiд час танцю, я вiдчула, що вилiкувалася. Якби йшлося про щось фiзичне, знаю, ми могли б назвати це чудом; але йшлося про суто духовне, щось таке,

о мене гнiтило i зненацька вiдiйшло.

Я знав, про що вона каже.

– Нiхто мене не вчив танцювати пiд цю музику, – провадила Афiна. – Але передчуття пiдказуе менi, що я знаю, що я роблю.

– А тут немае чого навчатися. Згадайте про нашу розмову пiд час прогулянки в парку i про те, що ми там спостерiгали: природа створюе ритм, i в будь-яку мить ми пристосовуемося до нього.

– Нiхто не навчав мене любити. Але я вже любила: любила Бога, любила свого чоловiка, люблю сина та своiх батькiв. Але навiть при всьому цьому менi чогось бракуе. Коли ж я танцюю, то хоч i дуже стомлююся пiсля танцю, але почуваю себе нiби у станi благодатi, глибокого екстазу. Менi хочеться, щоб цей екстаз тривав i протягом решти дня. І щоб допомiг менi знайти те, чого менi бракуе: любов чоловiка.

Я завжди бачу серце цього чоловiка, коли танцюю, хоч i не бачу його обличчя. Я вiдчуваю його зовсiм близько, i це примушуе мене бути дуже пильною. Менi необхiдно танцювати вранцi, щоб протягом решти дня я не втрачала уваги до всього, що вiдбуваеться навколо мене.

– А ви знаете, що означае слово «екстаз»? Воно походить iз грецькоi мови й означае: вийти поза своi межi. Прожити цiлий день зовнi себе – це вимагати забагато вiд душi й тiла.

– Я спробую.

Я зрозумiв, що переконати ii не вдасться, i зробив iй копiю касети. Вiд того дня я прокидався, чуючи цю музику вгорi, над собою, я мiг чути ii кроки й запитував себе, як вона знаходила в собi снагу виконувати свою роботу в банку пiсля перебування в трансi протягом майже години. Пiд час однiеi з наших випадкових зустрiчей у коридорi я запросив ii на чашку кави. Афiна розповiла менi, що зробила ще кiлька копiй касети i що тепер багато людей, якi з нею працюють, намагаються добутися до Вершини.

– Я припустилася помилки? Це – таемниця?

Звичайно ж, нi; навпаки, вона допомагала менi вiдновити традицiю, про яку майже забули. У нотатках свого дiда я прочитав, як одна жiнка розповiдала про ченця, який вiдвiдував тi мiсця i стверджував, що всi нашi предки й усi майбутнi поколiння присутнi в нас. Тож коли ми звiльнялися, ми тим самим допомагали звiльнитися всьому людству.

– Отже, чоловiки та жiнки з того сибiрського мiстечка мають бути тут присутнi, й, певно, дуже радiють: iхня праця вiдроджуеться у свiтi завдяки вашому дiдовi. Але я хотiла б вас запитати: чому ви вирiшили танцювати пiсля того, як прочитали текст? Виходить, якби ви прочитали щось про спорт, то вирiшили б стати футболiстом?

Такого запитання менi ще нiхто не ставив.

– Бо я тодi був дуже хворий. У мене знайшли якийсь рiдкiсний артрит, i лiкарi попередили мене, що у вiцi 35 рокiв я, ймовiрно, не зможу пересуватися без крiсла-каталки. Я зрозумiв, що менi залишилося дуже мало часу, i вирiшив присвятити себе тому, що в близькому майбутньому стане недоступним для мене. До того ж мiй дiд написав на тих невеличких аркушах паперу, що жителi Дедова вiрили в лiкувальнi можливостi трансу.

– Схоже, вони мали слушнiсть.

Я нiчого не вiдповiв, хоч у мене такоi певностi не було. Можливо, моi лiкарi помилилися. Можливо, усвiдомлення того, що ти емiгрант разом зi своею родиною й не можеш дозволити собi розкiш тяжко хворiти, з такою силою подiяло на мою пiдсвiдомiсть, що спричинило природну реакцiю органiзму. А може навiть, це було чудо. Хай там як, а моя католицька вiра щодо цього абсолютно категорична: танцi не лiкують.

Пригадую, як у своiй юностi, позаяк у мене тодi не було музики, що допомагала б пережити таке вiдчуття, я мав звичай низько опускати на обличчя чорний каптур i уявляти собi, що реальнiсть навколо мене перестала iснувати: мiй дух переносився до Дедова, до тих чоловiкiв i жiнок, до мого дiда та його актриси, в яку вiн так був закоханий. У тишi своеi кiмнати я просив, щоб вони навчили мене танцювати, навчили виходити за своi межi, бо незабаром я буду паралiзований назавжди. Що бiльше рухалося мое тiло, то яскравiшим свiтлом сяяло мое серце – i бiльше я навчався, почасти завдяки власним зусиллям, а почасти завдяки допомозi привидiв iз минулого. Я навiть виразно чув у своiй уявi ту музику, яку вони слухали пiд час своiх ритуалiв, i коли один iз моiх друзiв через багато рокiв поiхав до Сибiру, я попросив його привезти менi кiлька платiвок; на мiй превеликий подив, музика на однiй iз них дуже нагадала менi ту, пiд яку, згiдно з моiми уявленнями, танцювали в Дедовi. Але я вирiшив не розповiдати про це Афiнi – це була особа надто вразлива, а ii темперамент здавався менi нестiйким.

– Мабуть, ви й справдi все робите як годиться, – таким був мiй единий коментар.

Ми ще повернулися до цiеi розмови незадовго до ii подорожi на Близький Схiд. Вона здалася менi дуже задоволеною, так нiби нарештi знайшла те, що шукала, – любов.

– Люди в мене на службi утворили групу i самi назвали ii «пiлiгрими Вершини». І все завдяки вашому дiдовi.

– Завдяки вам я вiдчув потребу подiлитися цим з iншими. Я знаю, ви вiд’iжджаете, i хочу подякувати вам за те, що ви надали iншого вимiру тому, що я роблю вже багато рокiв, намагаючись прол

ти свiтло цiеi вiри на кiлькох осiб, якi цим зацiкавилися, але я завжди робив це якось сором’язливо, завжди боявся, що людям моя iсторiя здасться безглуздою.

– А знаете, що я вiдкрила? Що, хоча екстаз – це спроможнiсть вийти поза власнi межi, танець – це спосiб злетiти в простiр. Вiдкрити новi вимiри, але навiть тодi не уривати контакту зi своiм тiлом. Коли ми танцюемо, свiт духовний i свiт реальний набувають здiбностi iснувати без конфлiктiв. Я думаю, класичнi балерини танцюють на кiнчиках пальцiв тому, що хочуть водночас торкатися землi й злiтати в небо.

Наскiльки я пам’ятаю, це були ii останнi слова. Пiд час будь-якого танцю, якому ми вiддаемося з радiстю, мозок втрачае свою спроможнiсть контролю i серце бере на себе управлiння тiлом. І тiльки в цей момент з’являеться Вершина.

Якщо ми тiльки вiримо в ii iснування, звичайно.

Пiтер Шернi, 47 рокiв, генеральний директор однiеi з фiлiй банку (не вказано якого) в Голланд-Парку, Лондон

Я погодився взяти Афiну на службу тому, що ii батько був одним iз наших найважливiших клiентiв – зрештою, свiт обертаеться навколо спiльних iнтересiв. Оскiльки вона здалася менi надто вразливою, я видiлив для неi суто бюрократичну посаду, сподiваючись, що вона довго не витримае i подасть заяву про звiльнення; тодi я мiг би сказати ii батьковi, що намагався допомогти iй, але нiчого з того не вийшло.

Мiй досвiд управлiння банком навчив мене визначати, у якому станi духу перебувають люди, навiть якщо вони нiчого менi не кажуть. Кожен керiвник, я вважаю, повинен твердо собi затямити: якщо ти хочеш когось позбутися, зроби все для того, щоб вiн не змiг упоратися зi своiми обов’язками, i тодi ти матимеш цiлком слушнi та законнi пiдстави звiльнити його.

Я зробив усе вiд мене залежне, щоб у такий спосiб позбутися й Афiни; оскiльки вона могла б прожити й без свого заробiтку, то рано чи пiзно зрозумiе: щодня прокидатися дуже рано, вiдносити дитину до матерi, цiлий день працювати, виконуючи досить нуднi обов’язки, потiм повертатися, щоб забрати дитину, iти в супермаркет, вiддавати решту дня дитинi, вкладати ii спати, а наступного дня знову втрачати три години, штовхаючись у громадському транспортi, – усе це зрештою здасться iй абсолютно непотрiбним, коли iснуе стiльки набагато цiкавiших можливостей використання свого часу. Поступово вона ставала дедалi дратiвливiшою, i я вже вiтав себе з успiхом своеi стратегii. Вона стала нарiкати на умови життя в помешканнi, яке винайняла, кажучи, що власник того будинку мае звичай слухати вночi гучну музику i вона не може навiть нормально поспати.

Та несподiвано щось змiнилося. Спочатку ця змiна вiдбулася в однiй Афiнi. А потiм – у всiй агенцii.

Як можна помiтити таку змiну? Ну, знаете, група осiб, якi працюють, – це завжди щось подiбне до оркестру; добрий керiвник – це диригент, i вiн завжди знае, який iнструмент починае звучати фальшиво, який видае бiльше емоцiй, а який просто пiдлагоджуеться пiд iншi. Афiна, здавалося, грала на своему iнструментi без найменшого ентузiазму, вона завжди була десь далеко, нiколи не дiлячись зi своiми колегами анi радощами, анi прикрощами свого особистого життя, даючи всiм зрозумiти, що коли вона закiнчувала роботу, то решту свого дня присвячувала дитинi – й бiльше нiчого. І раптом вона почала здаватися не такою стомленою, у неi з’явився очевидний iнтерес до спiлкування, i вона розповiдала кожному, хто хотiв ii слухати, що вiдкрила процес, який допомагае повернути людинi радiсне усвiдомлення своеi молодостi.

«Повернути усвiдомлення своеi молодостi» – це звучить як така собi магiчна формула, i коли цi слова промовляе людина, якiй лише 21 рiк, то вони здаються абсолютно невiдповiдними до контексту, проте, як не дивно, люди iй вiрили й почали допитуватися, в чому ж полягае секрет ii формули.

Ефективнiсть ii роботи зросла – хоча вона залишалася на тiй самiй посадi. Їi колеги, якi ранiше обмежувалися «добриднем» i «на все добре», стали запрошувати ii на обiд. Коли вони поверталися з таких обiдiв, то здавалися дуже задоволеними, i продуктивнiсть нашоi фiлii зробила велетенський стрибок угору.

Знаючи, що захопленi якоюсь пристрастю люди зрештою заражають нею i те середовище, в якому живуть, я негайно здогадався, що Афiна, напевно, зустрiла когось такого, хто став дуже важливою особою в ii життi.

Я запитав ii про це, i вона пiдтвердила мiй здогад, додавши, що нiколи не вiдповiдала на запрошення клiентiв, але цього разу не змогла його вiдхилити. За нормальних обставин ii треба було б негайно звiльнити – правила банку були очевидними, персональнi контакти були тут категорично забороненi. Але на той час, як я помiтив, ii поведiнка заразила практично всiх; декотрi з ii колег стали виходити разом iз нею пiсля роботи й, наскiльки менi було вiдомо, принаймнi двое або трое з них бували у неi вдома.

Я опинився перед дуже небезпечною ситуацiею; молода стажерка, без будь-якого попереднього досвiду працi, яка ранiше була сором’язливою, а iнодi й агресивною, стала чимось на зразок природного л

дера для моiх службовцiв. Якби я ii звiльнив, вони могли б подумати, що я зробив це з ревнощiв, – i я втратив би iхню повагу. Якщо я ii триматиму, то ризикую через кiлька мiсяцiв утратити контроль над групою.

Я вирiшив трохи зачекати; а тим часом «енергiя» (я терпiти не можу це слово, адже воно не означае нiчого конкретного, бо, зрештою, ми говоримо не про електрику) агенцii стала полiпшуватися. Клiенти здавалися бiльш задоволеними i стали рекомендувати iнших. Службовцi завжди перебували в доброму настроi, i хоч кiлькiсть клiентiв подвоiлася, менi не довелося наймати нових людей, бо моi працiвники успiшно справлялися з додатковим обсягом роботи.

Одного дня я одержав листа вiд свого начальства. Вони хотiли, щоб я поiхав до Барселони, де наш банк збирався провести свою внутрiшню конференцiю, на якiй я зможу пояснити адмiнiстративний метод, що його застосовую. Як вони менi сказали, я зумiв пiдвищити прибутки, не пiдвищивши витрати, а це головне, що цiкавить виконавчих працiвникiв – у всьому свiтi, додали вони нiби мимохiдь.

Який метод?

Моею единою заслугою було те, що я знав, звiдки все почалося, i я вирiшив викликати Афiну до свого кабiнету. Я подякував iй за чудову продуктивнiсть ii працi, й вона вiдповiла менi усмiшкою.

Я почав дуже обережно, бо не хотiв, щоб вона зрозумiла мене не так:

– Як вашi справи з чоловiком, у якого ви закохалися? Я завжди вважав, що той, кого люблять, мусить вiддавати навзамiн ще бiльше любовi. Де вiн працюе?

– У Скотланд-Ярдi.

Я не став розпитувати про дальшi подробицi. Але я мусив довести цю розмову до кiнця, нехай би там що, i не мiг гаяти багато часу.

– Я помiтив велику перемiну у вас, i…

– І помiтили велику перемiну в агенцii?

Як я мав вiдповiсти на таке запитання? З одного боку, я поставив би ii у вигiднiше становище, анiж це було доцiльно, з другого боку, якщо я не говоритиму навпростець, то нiколи не здобуду тих вiдповiдей, якi були менi потрiбнi.

– Атож, я помiтив великi змiни. І думаю про те, щоб пiдвищити вас по службi.

– Я хотiла б кудись поiхати. Хочу на певний час покинути Лондон, пiзнати новi обрii.

Кудись поiхати? Тепер, коли атмосфера в моему робочому середовищi так помiтно полiпшилася, вона хоче його покинути? А проте, якщо лiпше подумати, то хiба я сам цього не хотiв i не домагався?

– Я можу допомогти банковi, якщо ви надiлите мене певними повноваженнями, – провадила вона.

Усе зрозумiло – але цим вона надае менi чудову нагоду. Як я сам не додумався до цього ранiше? Дозволити iй «кудись поiхати» означатиме вiдiслати ii геть, поновити мое лiдерство, уникнувши труднощiв, пов’язаних зi звiльненням службовця або його бунтом. Але я мусив добре обмiркувати ситуацiю, бо, перш нiж допомогти банковi, вона мала допомогти особисто менi. Тепер, коли мое начальство помiтило пiдвищення продуктивностi нашоi працi, я знаю, що повинен ii утримати, бо iнакше ризикую втратити свiй престиж i опинитися в гiршому становищi, нiж ранiш. Бувають хвилини, коли я розумiю, чому багато моiх колег не докладають великих зусиль для того, щоб домогтися бiльших успiхiв: якщо iм це не вдасться, iх можуть визнати некомпетентними. Якщо вдасться, вони муситимуть зростати постiйно, i це неминуче закiнчиться для них iнфарктом мiокарда.

Я зробив дуже обережний перший крок: не варто лякати людину, перш нiж вона не вiдкрила вам таемницю, про яку ви хочете довiдатися; лiпше вдати, що ви згоднi з ii пропозицiею.

– Я спробую довести ваше бажання до вiдома своiх зверхникiв. До речi, я маю зустрiтися з ними в Барселонi й саме тому покликав вас сьогоднi до себе. Чи можна стверджувати, що праця моiх службовцiв стала продуктивнiшою, вiдтодi як, скажiмо, люди полiпшили своi взаемини з вами?

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

1

Брема Стокера, автора роману «Дракула». – Тут i далi прим. ред.

2

Нiколае Чаушеску.

3

Маронiти – течiя в католицизмi, яка утворилася у процесi церковних розколiв. Визнаючи верховенство папи i католицькi догмати, маронiти зберiгають схiдний обряд богослужiння i не вимагають целiбату вiд своiх священикiв.

4

Один iз кварталiв Лондона.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить