Бiла нiч
Андрiй Анатолiйович Кокотюха

Максим Коломiець на псевдо Схiдняк – командир невловного летючого вiддiлу УПА, який не дае спокою окупацiйнiй Червонiй армii на Волинi. Через особливу тактику складаеться враження, що вiддiл Схiдняка дiе в кiлькох мiсцях одночасно. Майор НКВД Полинiн мае особистий рахунок до Коломiйця, бо вважае його зрадником. Тому до вiддiлу Схiдняка засилають агента iз завданням знищити командира. І це – у час, коли повстанський рух змiнюе тактику боротьби… Чи залишиться Коломiець живим?

Обережно! Ненормативна лексика!

Андрiй Кокотюха

Бiла нiч

© Кокотюха А., 2017

© BelkaStrelka / Роман Пашковський, фото на обкладинцi, 2017

© Книжковий клуб «Клуб Сiмейного Дозвiлля», видання украiнською мовою, 2017

© Книжковий клуб «Клуб Сiмейного Дозвiлля», художне оформлення, 2017

Консультант i автор передмови Пагiря Олександр Михайлович, кандидат iсторичних наук

Обережно! Ненормативна лексика!

***

Пiд покровом таемноi вiйни

Роман «Бiла нiч» – заключний твiр трилогii вiдомого украiнського письменника Андрiя Кокотюхи, присвяченоi повстанському руховi на Волинi в роки Другоi свiтовоi вiйни. Головний герой – Максим Коломiець на псевдо Схiдняк – родом з Полтавщини, колишнiй радянський мiлiцiонер i диверсант, став легендарним командиром УПА. Подii розгортаються навеснi 1945 року, коли украiнськi партизани внаслiдок силового тиску з боку радянськоi iмперii переходять до тактики дii малих груп, продовжуючи завдавати вiдчутних ударiв вороговi.

Новi господарi краю не викликають довiри в мiсцевого населення, яке, попри репресii, масово пiдтримуе повстанцiв. Та все ж радянським спецслужбам удаеться не лише проникнути в середовище украiнського пiдпiлля, а й планомiрно знищувати мережу повстанцiв. А розроблена мiсцевим органом НКВС операцiя «Бiла нiч» мае на метi обезголовити повстанський рух. Однак на завадi цим планам стае хорунжий Схiдняк, який розкривае задум ворога та завдае удар на випередження.

І хоч це художнiй твiр, автор достовiрно вiдтворюе атмосферу «визволеного» Луцька, розкривае «робочу кухню» радянських органiв держбезпеки з iхнiми оперативними комбiнацiями та агентурними провокацiями, занурюе читача в бурхливе й повне небезпек життя украiнського повстанця в умовах новоi радянськоi дiйсностi, урештi, розгортае широке тло подiй завершального етапу вiйни. Сюжетнi лiнii побудованi таким чином, щоб краще розкрити iсторичнi прототипи головних героiв, iхнi переконання та мотивацii, життевi стратегii, вiдтворити iсторичний контекст подiй. Це дае можливiсть читачевi позбутися багатьох стереотипiв, що заснованi на радянських мiфах про Другу свiтову вiйну, зокрема про «украiнсько-нiмецьких нацiоналiстiв» та радянських «визволителiв», i головним чином – сприйняти iсторiю в усiй ii складностi й багатоманiтностi без бiнарного подiлу на своiх i чужих.

Ретельно опрацьовуючи iсторичний матерiал, Андрiй Кокотюха майстерно пiдходить до конструювання образiв Максима Коломiйця (Схiдняка), майора НКВС Федора Полинiна та його дружини Клавдii, капiтанiв Нечаева та Орлова, дезертира Мирона Чотаря, агентiв Степана Цвяшка та Михайла Голяка, пiдпiльноi зв’язковоi Марти Голоднюк, хорунжого Остапа (Червоного), чотового Довбуша, повстанцiв Грака й Тихого. А непоодинокi екскурси в минуле та жвавi дiалоги сприяють iхньому психологiчно глибокому розкриттю.

Образ Максима Коломiйця – невипадковий. Вiн покликаний, з одного боку, зруйнувати стереотип про обмежений регiональний, захiдноукраiнський характер повстанського руху через представлення фактiв участi в ньому вихiдцiв з Великоi Украiни (за пiдрахунками дослiдникiв, 10 % особового складу УПА становили уродженцi Надднiпрянщини), а з iншого – показати, що системi могли кинути виклик навiть ii донедавна вiрнi захисники. Саме знання функцiонування радянськоi каральноi системи дае змогу Схiдняковi розгадати бiльшiсть хитромудрих комбiнацiй ворога.

Водночас доволi типовими в романi е образи оперативних спiвробiтникiв НКВС, вiдряджених в Захiдну Украiну для боротьби iз «залишками нацiоналiстичних банд». Вiдтворення умов iхньоi роботи, побуту у «визволених» мiстах i комунiкацii з мiсцевим населенням становить вагому частину твору. Незнання мiсцевоi специфiки, насильницьке насаджування радянських порядкiв, жорстокiсть i брутальнiсть у поводженнi, тотальна пiдозра у спiвпрацi з нiмцями та пiдпiллям, а звiдси бажання помститися «за нелюбов» до радянськоi влади, – усе це характеризувало атмосферу, що панувала в багатьох «визволених» мiстах, селах i мiстечках Захiдноi Украiни. Як наслiдок, бiльшiсть жителiв краю схильнi були сприймати другий прихiд советiв за окупацiю, а повстанцiв – як едину легiтимну владу. Навiть тi, хто впродовж вiйни виступав у ролi стороннього спостерiгача й прагнув зберiгати умовний нейтралiтет, шукали тепер у лавах УПА прихисток вiд радянських переслiдувань.

В умовах загострення протистояння мiж радянським режимом i пiдпiллям за контроль над регiоном мирне населення фактично опи

илося помiж двох вогнiв, адже кожна зi сторiн намагалася використовувати його як ресурс для досягнення своiх стратегiчних цiлей. Особливо це проявлялося в ходi «таемних вiйн», коли мiсцевi жителi змушенi були вiдiгравати роль iнформаторiв та агентiв.

Загалом роман приковуе увагу читача своiм гострим сюжетом, детективним характером оповiдi, яскравими персонажами, якi тримають напругу протягом всього читання. Усе це засвiдчуе необхiднiсть екранiзацii цього твору, як i решти частин трилогii. Зважаючи на поступове витiснення росiйськоi телевiзiйноi та кiнопродукцii з украiнського ринку, поява фiльму чи серiалу на основi сюжету трилогii може заповнити прогалину в жанрi украiнського пригодницького кiно – екшену.

Олександр Пагiря,

кандидат iсторичних наук

Бiла нiч

Частина перша

Мобiлiзацiя

25 березня – 2 квiтня 1945 року

Пiсля трагедii, яку перенесла Росiя, захищаючи себе вiд нiмецькоi агресii, i пiсля тих зусиль, яких Росiя доклала для визволення Польщi, претензii росiян на Львiв i лiнiю Керзона[1 - Умовна демаркацiйна лiнiя, запропонована мiнiстром закордонних справ Великоi Британii Джорджем Керзоном пiд час польсько-радянськоi вiйни 1920–1921 рокiв як можливий кордон мiж бiльшовицькою Росiею i щойно вiдновленою Другою Рiччю Посполитою. Остаточно затверджена в статусi кордону мiж СРСР та Польщею в серпнi 1945 року. (Тут i далi прим. авт.)] базуються не на силi, а на правi.

    З виступу Вiнстона Черчилля на засiданнi керiвникiв урядiв; Ялта, 6 лютого 1945 року

Пiднести до максимального рiвня антибiльшовицькi настроi в польському середовищi i дати поштовх до активiзацii безкомпромiсноi революцiйноi боротьби проти Москви та ii варшавськоi агентури в найширших розмiрах.

    З роботи Василя Галаси «Рейди i полiтично-пропагандивна робота серед польського населення»; 1945 рiк

Зав. вiддiлу агiтацii i пропаганди РК КП(б)У каже, що коли поiдеш у село проводити роботу, то зрiдка де тебе нагодують, а потрiбно приставляти пiстолет до лоба, тодi будеш ситий.

    Із заяви голови Тернопiльського райвиконкому А. Романчук на адресу завiдувача вiддiлу кадрiв ЦК КП(б)У; 16 березня 1945 року

1

Волинь, район Турiйська

Учора вони нарвалися на засiдку.

Їх брали в кiльце, вирватися вдалося дивом i з великими, як для вiддiлу, втратами.

Уже потiм, коли нарештi вiдiрвалися, хорунжий Максим Коломiець дiйшов висновку: зрада була ранiше.

Ще тодi, коли його вiддiл дiстав завдання визволити мобiлiзованих.

Украiнцiв, яких по радiо та в газетах тепер голосно iменували визволеними, почали брати до Червоноi армii майже вiдразу по тому, як вона повернулася на Захiдну Украiну[2 - Лютий – березень 1944 року.]. Пiд кiнець минулого року радянськi вiйська оголосили про звiльнення Украiни та iнших загарбаних нiмцями союзних республiк. Далi, як щодня говорили з репродукторiв, переможна армiя пiшла через Польщу на Берлiн. Але придатних для служби чоловiкiв гребли до вiйська, навiть попри обiцянки скорого розгрому Нiмеччини. Бiльше того: невдовзi по Рiздвi почалася велика операцiя, яку назвали блокадою. Мети в НКВС не приховували: оточити великi лiсовi масиви, заблокувати села, унеможливити пересування повстанських загонiв i вiддiлiв з мiсця на мiсце. Їм вiдрiзали доступ до продовольства й iнших ресурсiв.

Так досвiдченi мисливцi обкладають вовкiв прапорцями.

Мiсцевi агiтатори заявляли: люди, змученi нiмецькою окупацiею, прагнуть вiдновлення законноi влади й миру. Лише бандитськi формування, як називали в газетах i листiвках повстанськi вiддiли, далi чинять збройний опiр, тероризують мирне населення. І, що найбiльше тiшило Коломiйця, хочуть повернути назад гiтлерiвцiв, адже е iхнiми посiпаками й служками.

Звiсно, тiшитися насправдi не було з чого. Тут радше просилася сумна посмiшка, адже Максим чудово знав, якого горя завдали нiмцi. Не меншого, нiж поляки, i в природi взаемних воен мiж ними й тутешнiми украiнцями вiн нарештi остаточно розiбрався. Хоч коли потрапив до повстанськоi армii вперше, майже два роки тому, протирiччя заганяли його в глухий кут.

Навiть якось замалим не коштували життя…

…Хорунжим вiн став зовсiм недавно, коли прийняв сотню пiсля загибелi командира Терена в урочищi Вовчак. Сам Коломiець назвав себе Схiдняком, i не помiняв псевдо й дотепер. Це суперечило повстанським звичаям, якi вимагали змiнювати позивнi. Проте псевдо найкраще говорило, ким вiн насправдi е.

Максим народився пiд Харковом, дитинство припало на двi вiйни й одну революцiю, вiн утратив батька, який служив у Запорiзькому пiхотному полку й загинув пiд Люботином. Маму потiм забрали з дому, вона не повернулася, i восьмирiчний хлопчик не розумiв, що вiдбувалося. Удома не було чого iсти, вiн подався свiт за очi, i згодом на вокзалi в Полтавi завошивленого пацана пiдiбрав мiлiцiонер, визначивши тим самим Максимову долю.

Юнаком, щиро повiривши гаслам новоi, остаточно переможноi влади, записався в пiонери. Щось почав розумiти, коли пiшла хвиля гучних викриттiв i газети й радi

переконували: краiною котиться велика змова й зрада. Тут допомогла дружина Оксана, чий батько воював у Петлюри, i коли вона розкрила чоловiковi цю таемницю, той i собi згадав, чийого роду. Тож обое вирiшили поки зачаiтися, i Коломiйцевi вдалося: служив у миргородському карному розшуку, займався переважно кримiнальниками й був на своему мiсцi, тож смертельною хвилею не накрило. Нiби обiйшлося, та раптом прийшла бiда: Марусю, молодшу сестру його дружини, заарештували.

Доклався до того Матвiй Романенко, новий начальник Коломiйця.

Уже воюючи в повстанськiй армii та маючи ранг, вiдповiдний до свого мiлiцейського звання лейтенанта, Максим озирався назад i визнавав: тодi не вважав Романенка за ворога, – а лише дурнем i кар’еристом, який своiми безвiдповiдальними й непродуманими дiями шкодить радянськiй владi. І бiльше, Коломiець розходився в поглядах iз дружиною, бо та не бачила в бiльшовиках нiчого доброго, натомiсть сам вiн думав – iдея гарна, от тiльки виконавцi на мiсцях погано ii втiлюють. Саме вони е ворогами народу, i про це Максим якось навiть щиро поривався писати самому Сталiну.

Дружина переконала не робити дурниць.

Коломiець вирiшив убити Романенка.

Оперативну комбiнацiю розробив сам, розiграли з Оксаною як по нотах: приревнував жiнку до начальника, напився й застрелив. П’ять рокiв таборiв, стаття суто кримiнальна, потiм вийде й знайде спосiб зiйтися з Оксаною – таку мали задумку. Нiхто нiчого не запiдозрить, бо всяке трапляеться в життi.

Вiйни вони не передбачили.

І загибелi Оксани пiд бомбами.

А потiм колишнього миргородського мiлiцiонера заслали разом iз диверсiйною групою сюди, у волинськi лiси. Максим потрапив у полон до упiвцiв, досить швидко й остаточно переконався в тому, що радянська влада – чужа й ворожа, узяв автомат i повернув його проти тих, кому присягнув служити. Без жодних докорiв сумлiння та жалю[3 - Докладнiше про це – у першiй частинi трилогii, романi «Чорний лiс».].

Справдi, той, кого назвали Схiдняком, зовсiм не знав тутешньоi специфiки взаемин iз поляками, якi подавалися радянською пропагандою союзниками в боротьбi з Гiтлером. Це потiм йому пояснили: поляки не менше тероризували украiнське населення, нiж нiмцi й червонi. Вони мали претензii на територiю й за будь-яку цiну намагалися встановити якнайширший контроль, тож сутички мiж Армiею Крайовою та повстанцями були навiть запеклiшими, нiж iз нiмецькими й радянськими вiйськами.

І це Коломiець прийняв для себе.

Аж поки Червона армiя не зайшла на Захiд Украiни. Пiсля чого поляки, як колись сам Максим, потроху прозрiвали. Хай не до всiх, але приходило розумiння: пiдтримавши бiльшовикiв i повiривши обiцянкам, спiймали облизня. Або ось-ось зловлять.

Головний провiд, вiдчувши змiну настроiв, швидко вирiшив використати iх на свою користь.

Так почалися першi, хай i обережнi, спроби переговорiв iз польськими частинами, аби знайти союзника й спiльно боротися з единим ворогом.

Коломiець як командир бойовоi одиницi знав лише те, що треба безпосередньо для виконання вiйськового завдання. І досить приблизно уявляв глобальнi процеси, якi вiдбуваються за межами лiсiв. Інформацiю для роздумiв брав хiба з газет i листiвок, створених референтурою пропаганди. Але як офiцер, котрий без перерви воюе вже майже два роки, мiг зiбрати докупи рiзнi факти, щоб зрозумiти загальну картину.

Факти ж утiшали мало. Вiд початку року на лiсову армiю кинули як регулярнi вiйськовi частини, спецiально знятi з фронту, так i вiйська НКВС, разом iз конвойними та прикордонними. Крiм того, формувалися окремi винищувальнi батальйони. Картина складалася зi свiдчень, якi отримували, а часто – вибивали в полонених.

Червонi блокували цiлi райони, вiдрiзаючи повстанськi сотнi одна вiд одноi. Селян залякували, щоб навiть не думали давати притулок лiсовим хлопцям, годувати iх i взагалi хоч якось допомагати. Порушникiв показово страчували, та бiльшу частину все ж судили й вiдправляли по етапу за Урал, у Сибiр чи казахськi степи. На iхне мiсце сотнями iхали росiйськi спецiалiсти, i органiзаторам розпущених не так давно колгоспiв легко вiддавали житла страчених та засуджених.

Умови для продовження боротьби ставали дедалi бiльш неможливi. Через те переговорнi процеси з польською армiею або затягувалися, або зупинялися. Свою роль вiдiграла й мобiлiзацiя – з березня по мiстах та селах почали масово гребти чоловiкiв до Червоноi армii.

Олii у вогонь пiдливала майже повна вiдсутнiсть польського опору: поляки записувалися до радянського вiйська здебiльшого охоче, що дозволяло подавати iх як друзiв бiльшовицькоi влади. Натомiсть украiнцi переховувалися, як i де могли. Донедавна чоловiки призовного вiку з рiзних причин волiли лишатися в тилу, по можливостi тримаючись осторонь военних дiй та наголошуючи на бажаннi мирно працювати. Тепер вони тiкали в лiси, поповнюючи повстанське вiйсько.

Коломiець мав кiлька нагод посваритися з iншими командирами – ставив пiд сумнiв користь вiд таких воякiв у бою. І в дечому мав рацiю. Не поодинокими були

випадки, коли новобранцi виходили з лiсiв i складали зброю, клюючи на обiцяну амнiстiю. Спершу вони верталися по домiвках, iм навiть давали спокiй, та незабаром ставили перед вибором: або спiвпрацюеш iз НКВС, або iдеш пiд суд як бандитський поплiчник.

Вербування часто було успiшним.

І зараз, лежачи пiд розлогим дубом на ще вологiй березневiй лiсовiй землi та проводжаючи очима хмарки, гнанi вiтром над верхiвками дерев, хорунжий Схiдняк подумки доходив висновку: зрадник – один iз таких, амнiстованих.

Хоч нiчого дотепер на це не вказувало.

Звали того чоловiка Михайло Голяк.

Кiлька днiв тому зв’язкова передала Коломiйцю грипс, де писалося: до села Мокрець звозять з району молодих хлопакiв, котрим виповнилося вiсiмнадцять. Шерстили всi можливi джерела реестрацii людей, знаходячи рекрутiв також на вiддалених хуторах. Збирали всiх вiдловлених у будiвлi цукрового заводу, який розорили ще в першi днi вiйни. Власником був поляк, i щойно вiн утiк пiд стрiмким наступом червоних, як селяни спершу розграбували, а потiм запалили власнiсть гнобителя. Дощенту не згорiло, загасили бiльш прагматичнi члени громади. Та вiдтодi й усi шiсть наступних рокiв вiдновити завод нi в кого не дiйшли руки.

Нiмцi один час облаштували там табiр для полонених, обнiсши периметр колючим дротом. Фронт просунувся глибше на схiд, споруда виявилася непридатною для такого використання. Тож одних в’язнiв розстрiляли, iнших – погнали далi. А на дрiт знайшлися хазяi: хтось однiеi ночi змотав увесь, який мiг, i невiдомо куди подiв. Максим почув усе це вiд Грака, стрiльця свого вiддiлу, – дiзнавшись, що йдеться про рiдне село, вiн розказав хорунжому все про ту споруду.

Це стало однiею з причин, чому Коломiець не поставив пiд сумнiв повiдомлення й не взяв на себе клопiт перевiрити iнформацiю детальнiше.

Сам Грак, худий, з великими, трохи вирячкуватими очима й кумедними вухами, якi псували й без того негеройський вигляд вояка, насправдi був чоловiком дуже серйозним. До вiйни вчителював у Володимирi-Волинському, i польська влада вигнала його за пiдпис пiд зверненням проти польського осадництва. Тодi полякам по селах надавали бiльше преференцiй, аби брали землi й облаштовували господарства, натомiсть украiнське населення утискали, як могли.

Грак устиг навiть посидiти у в’язницi, причому не лише за Пiлсудського, але й за Сталiна, коли помiнялася влада. Спершу бiльшовики випустили Грака як жертву буржуазного польського режиму – але за два роки посадили вже вони, бо вчитель стояв на своему й постiйно говорив про нацiональнi утиски, але вже з росiйського боку. Йому дивом удалося уникнути розстрiлу в луцькiй тюрмi, улаштованого червоними перед самим вiдступом[4 - 23 червня 1941 року органи НКВС розстрiляли бiльшу частину в’язнiв луцькоi тюрми, облаштованоi на територii колишнього Окольного замку. Розстрiлювати наказали навiть тих, стосовно кого лише розпочали слiдчi дii. Страчували переважно «полiтичних», засуджених за незначнi кримiнальнi злочини напередоднi вiдпустили. Загальна кiлькiсть жертв – 2000 осiб.]. Спершу дiстав вiдстрочку – був розподiлений у похоронну команду, а потiм скористався нагодою, коли тюремники тiкали в панiцi. На спiвпрацю з нiмцями пiшов за наказом районного провiдника, далi вчителював уже в рiдному селi, а коли почалося повстання – пiшов у лiсову армiю.

Його, язикатого та освiченого, забирали в референти пропаганди, та Грак усякий раз вiдмовлявся: мовляв, бачить себе лише у вiйську, рядовим стрiльцем, бiльшоi користi принести не в змозi. Зрештою вiд нього вiдчепилися, i одного разу колишнiй учитель опинився в загонi Схiдняка.

На той момент командування вже вирiшило розформовувати великi частини, змiнюючи тактику. Це робило повстанцiв мобiльнiшими, i невелика бойова група могла зiбратися за будь-якоi потреби. А виконавши задачу, так само швидко розiйтися. Коломiець скоро вiдчув гарний ефект вiд того, коли дiзнавався: мiсцеве керiвництво НКВС кiлька разiв рапортувало про лiквiдацiю його вiддiлу, а потiм неприемно дивувалося, дiставши прочухана. Адже хорунжий знову завдавав удару, тепер уже – в iншому мiсцi.

Ставши за короткий час одним iз тих командирiв, що iх ворог уважав невловимими, Коломiець, хоч не хоч, але мусив пiдтримувати власну репутацiю. Йому щоразу надходив наказ щодо тiеi чи iншоi акцii, яка мала додаткове значення, бо проводив ii Схiдняк. Чим злостив чекiстiв, а розлючений ворог – уже маленький здобуток.

Саме тому звiльнення насильно мобiлiзованих мусило стати не лише справою Максима, а й до певноi мiри показовою акцiею. Рятуе рекрутiв iз полону той самий Схiдняк, фантом, страшний сон усiх начальникiв НКВС, вiд районного до обласного. І це, на додачу, дае людям стимул не боятися мобiлiзацii. Опиратися iй, i взагалi – опиратися.

До всього, iнформатор, той самий Михайло Голяк, був, за вiдомостями Коломiйця, залегендований. Зброю склав добровiльно, дiставши на те вiдповiдний наказ Органiзацii. Улаштувавшись писарем у заготiвельну контору, довiв свою лояльнiсть до влади. Навiть вiдзн

чився, виступивши на кiлькох мiтингах, пiдписавши кiлька листiв до центрального партiйного керiвництва в Киевi й надрукувавши патетичну замiтку в мiсцевiй комунiстичнiй газетi. Водночас переданi через зв’язкових вiдомостi Голяка завжди були правдивими й цiнними.

Уже коли все скiнчилося й вiддiл Схiдняка вирвався з пастки, утративши чимало воякiв, Максим зрозумiв: тi повiдомлення не мали великоi ваги. Так, дрiбницi, якi агентовi напевне дозволили здавати. А його групу заганяли старанно, обережно, ретельно, зi знанням справи.

…Їм не лишали часу. Двадцять третього березня всiх, кого тримали на занедбаному заводi в Мокрецi, збиралися везти до Володимира, на збiрний пункт. Звiдти – до найближчоi залiзницi, на Ковель. Там – по вагонах, i вперед, на Захiд. Вiдмова прирiвнюеться до дезертирства, за таке закони вiйськового часу нiчого, окрiм розстрiлу, не передбачають. Тож Коломiець довго не думав: короткий та стрiмкий рейд. Зробити все швидко, не дати очухатися. Якщо рекрутiв повезуть вантажiвкою, там буде бiльше охорони. І головний розрахунок – у селi не чекають. Коли вже готуватися до нападу, то лише дорогою.

Не тягнули, зiбралися оперативно. На маршi не зупинялися, вийшли, щойно сонце сiло, до ранку дiсталися мiсця. Сiрiло, та чекати Максим смислу не бачив. Навпаки, досвiд свiдчив: саме в такий час краще атакувати. Та без розвiдки однаково нiяк.

Пiшли четверо: Схiдняк, Грак як тутешнiй, котрий пройде iз заплющеними очима, кирпатий коротун, який називався Тихим, та рябий неговiркий Зима. Рухалися в ранковому туманi, немов пливли. Обiгнули село, оминувши пiвнiчну околицю й вийшовши до невисокоi мурованоi споруди з майже повнiстю зруйнованою огорожею.

– Тихо, – мовив Максим самими губами, пiдкрiпив наказ жестом i примостився за найближчими кущами, примружившись i дослухаючись до темряви.

Поруч присiв Грак, поправивши обтрiпану шапку, збивши ii на потилицю та вiдкривши при цьому лiве вухо.

– Отож. Тихо.

– Хiба погано?

– Та хай би чулося щось. А то, друже Схiдняк, нiби життя нема.

За час, що довелося воювати з Граком, хорунжий зауважив одну його особливiсть – постiйнi сумнiви. Нi, колишнiй учитель не сумнiвався в загальних, базових принципах боротьби, яку свiдомо вiв ось уже десять рокiв. Та повсякчас мав сумнiви в доцiльностi тих чи iнших дiй, сприймаючи все довкола як плетиво таемних знакiв, до яких варто дослухатися. Сидячи в засiдцi, Грак мiг бурчати з приводу того, що ворожа колона затримуеться, а отже, iх погано поiнформували й щось пiшло не так. Але варто було ворогу нарештi з’явитися в полi його зору, починав бубонiти пiд нiс – мовляв, зарано, щось не те, слiд бути обережним.

Прикра звичка назавжди прирiкала цього сорокарiчного чоловiка з вищою освiтою бути лише стрiльцем i не рости по службi: командиром, здатним оцiнювати ситуацiю й приймати рiшення, Грак не мiг бути. Проте кар’ерне зростання в повстанськiй армii його самого мало приваблювало. А себе вiн вважав щасливим, бо мав лише свое мiсце i не претендував на чуже.

Поза тим, воював Грак вправно, i жодного застереження щодо нього Максим не мав. Тим не менше, дивна манера часом дратувала. Зараз був саме той випадок.

– Нам тут гармидер треба? – просичав роздратовано. – Навпаки, друже Грак, усе добре. Не чекають нас. Спокiйно все. Зненацька заскочимо. Сам же розумiеш наш козир.

– А ти подумай, – уперто правив свое стрiлець. – Аби тут чулося якесь життя, можна бути спокiйним. Бо отака тиша, – вiн повiв рукою, малюючи невидиме пiвколо, – навмисне зроблена. Для нас, ’би себе вспокоiли.

– Ну тебе в баню.

– І все одно слухай. Дуже гарно так усе складаеться. Зверни увагу, Схiдняче.

– На що?

– На те саме. Коли ми останнiй раз так легко проходили? Червоних завше, мовби клiщiв у лiсi. Пости й секрети ледь не на кожному кроцi. А тут ми ковзнули, мов з крижаноi гiрки.

– От що ти за один, – Коломiець вiдмахнувся. – Не може в тебе так бути, аби все було добре.

– А так у життi нiколи не бувае.

– Але ж фiлософ. Як тебе твоi учнi терпiли?

– Хiба хочуть – мусять.

– Добре, друже Грак, що я в тебе не вчився.

– Хтозна. Раптом погано?

Максим зiтхнув, зиркнув на трофейний «командирський» годинник.

– Іншим разом погарикаемось, як часу бiльше буде. Гайда.

Четвiрка воякiв обережно, один за одним, подолала вiдкриту вiдстань мiж сховком i рештками стiни, по черзi прослизнувши в пролам. Опинившись на занедбанiй територii, побачили: забралися з тилу, головний вхiд не тут, вiкна забитi дошками ззовнi.

Ривком опинившись бiля стiни, Коломiець знову завмер, прислухаючись.

Жодного руху всерединi.

Зима, який став навпроти, легенько пiдважив дошку знизу.

Пiддалася.

І в цей самий час iз боку лiсу, там, звiдки повстанцi щойно прийшли, вогкий березневий ранок розрiзала навпiл довга автоматна черга.

У Максимовiй головi промайнуло – а таки Грак дiло говорив, вiдчуваючи щось iз досвiду. Та й сам Схiдняк мав би чогось навчитися за цi два роки. Але бiльше не думав, бо з-за рогу будiвлi вже вибiгали автом

тники, стрiляючи на ходу. Кулi шматували сiруватий туман на клаптi, i пiрнути в нього, злитися, розчинитися вже не випадало. Солдати, здавалося, були всюди, виринали з-пiд землi темно-зеленими привидами, плювалися вогнем, волали, пiдстьобуючи себе, женучи страхи – боялися лiсових, Коломiець добре це знав.

Пiд лiсом уже точився запеклий бiй – на те вказували щiльнiсть i густота пострiлiв. Солдати вiдрiзали його групцi шлях до вiдступу, вiдтiсняючи вiд узлiсся, де оборонявся основний загiн. Та шанс поки лишався, хай i маленький. Тож Максим не бачив потреби командувати – усi четверо розумiли, як треба дiяти, i кинулися врозсип, погнали навпростець. Тихий кинув гранату, на кiлька секунд загальмувавши погоню, а Зима послав довгу чергу в бiк нападникiв, кладучи кулi вiялом.

– Прикрию! – гаркнув Коломiець, перехоплюючи свiй автомат.

Не встиг – Зима, тридцятирiчний сарненський швець, упав, як стояв, та вiдразу перекотився, голосно стогнучи. Тихий був за кiлька крокiв, сiпнувся до товариша зi свого мiсця – та Схiдняк налетiв, зупинив, загорлав:

– Куди! Назад!

– Бiжiть! – Це Зима вже перекрикував свiй автомат, б’ючи короткими в зеленi постатi, що сунули зусiбiч.

Знову рвонуло – гранату жбурнув уже Грак, i Коломiець, зцiпивши зуби, помчав, пригинаючись, петляючи i боковим поглядом фiксуючи вiдступ Тихого. У русi трiйця розсипалася в рiзнi боки, мов зайцi, тiкаючи вiд мисливцiв, i тепер кожен мав дбати лише про себе – вiйна давно навчила тактик виживання.

За Максимовою спиною бахнув одинокий пострiл – Зима вже дав собi раду. Попервах Коломiець усякий раз пiсля бою намагався зрозумiти, чому притуплюються людськi вiдчуття, але потiм вiн лише рахував втрати, перестав мучити себе цим, змирившись як iз невiдворотнiстю щоденних смертей на вiйнi, так i з тим, що гинуть не лише вороги.

На короткий час солдати припинили вогонь, але дуже швидко автомати заговорили знову. Кулi джмелiли над головою. Схiдняк уже не вiдстрiлювався – бiг, кланяючись свинцю ще нижче, i забирав лiворуч, подалi вiд узлiсся, де теж тривав запеклий бiй. Прорвавшись пiд прикриття дерев, з розгону впав на холодну землю, тут же перекотився, займаючи позицiю за стовбуром вiльхи й виставляючи перед собою автомат. Попереду не бачив жодного руху, та раптом за кiлька метрiв поруч виринув з рiдкого туману Грак, ускочив ногою в ямку, впав, зойкнувши, здавалось, на всю округу, та миттю став на чотири, порачкував за кущi. І аж тепер угледiв командира.

– Засiдка! Чекали! – видихнув вiн i додав: – Я попереджав, хiба нi?

Коломiець мовчки вiдмахнувся, киваючи в бiк, де ще стрiляли, але вже не так часто. Грак i собi зиркнув туди, голосно видихнув, щось незрозумiле процiдив крiзь зуби. А коли праворуч вiд них хруснуло i вийшов Тихий, притримуючи автомат на плечi, бiй на узлiссi захлинувся так само раптово, як спалахнув. Лишатися в критичнiй близькостi до заводу вони не могли, тож Максим пiдвiвся, махнув рукою вперед, i повстанцi заглибилися в лiс, скоро перейшовши з ходи на бiг. Зробивши гак, щоб обiйти потенцiйно небезпечну мiсцину чимдалi, вони за годину все ж завернули в той бiк, звiдки прийшли.

Мiсце збору в подiбних випадках визначалося наперед.

Та iз залишками загону Схiдняк зустрiвся ранiше – раптом десь попереду знову почали стрiляти, i трiйця, не змовляючись, без наказу рушила на звуки бою. Давно вже розвиднилося, тож зеленi спини солдатiв серед дерев проглядалися добре. За iнших обставин Коломiець звелiв би не квапитись, обережно розвiдати обстановку та ще подумати, чи встрявати в сутичку. Але тепер його повела недавня поразка, кортiло взяти бодай невеликий реванш, i Максим вiдкрив вогонь першим, валячи ворогу в спину. Грак iз Тихим, розтягнувшись лiсом так широко, як змогли, теж стрiляли короткими чергами, економлячи набоi та рухаючись при цьому так, аби в солдатiв виникло вiдчуття – iх беруть у кiльце.

Чи саме ця тактика спрацювала, хтозна. Тiльки червонi запанiкували, заскоченi несподiваною атакою. Придалося й те, що Коломiець уже встиг визначити – мае справу з регулярними вiйськами НКВС. Досвiд показав: вони вмiють брати масою, у вiдкритому бою не знають страху, iхнiй наступ не завжди можна зупинити. Проте тактики вiйни в лiсах вони не навченi, i швидше дадуть собi раду на мiських чи сiльських вулицях або в полi. Лiсiв же цi вояки поки бояться, тож iще намагаються не заходити надто далеко. Чимось нагадували нiмецьких карателiв, хоча нахабства радянськi мали справдi бiльше – Максиму б цього не знати!

Коли вдалося змусити солдатiв вiдступити, Схiдняк вчасно зупинився. Спокуса гнати iх далi, маючи для того дуже обмежений людський i збройний ресурс, була великою. Замiсть того рушив у протилежний бiк, занурюючись у лiс iще глибше, i за пiвгодини наткнувся на своiх – уцiлiлих солдати ледь не взяли в кiльце. Побачивши перед собою чотового Довбуша, до смертi втомленого, брудного, але – живого, Коломiець не стримався, пiдбiг, коротко й мiцно обiйняв.

Потiм пiдрахували втрати. З двадцяти лишилося дванадцять, разом iз Гра

ом i Тихим.

– Вони наче виросли, друже командир, – пояснив Довбуш. – Їх друг Опришок вчасно помiтив. Першим стрелив, тут же впав сам.

– А так би полiзли й не вирвалися, – погодився Максим. – Нас усiх туди за ручку привели, мов дiтей малих.

– Зрада?

– Я казав, – укотре влiз Грак.

– Без мудрих ясно, – кинув Коломiець. – І мiркувати треба, як далi в таке не вступити. Бо не ми однi…

Сказав – i враз захлинувся власними словами, осяяний несподiваним здогадом.

– Що? – напружився Довбуш.

– Та, – вiдмахнувся Максим. – Я про свое.

– Голяк зрадив.

– Я теж так думаю. Хоча треба перевiрити.

– Кому треба – хай роблять. На те маемо СБ.

– Маемо, маемо.

Зараз у Максимовi знову прокинувся мiлiцiонер. Думки ширяли десь далеко. Його переймало щось бiльше, нiж пастка, у яку втрапили – явище таке саме щоденне, як i боi та втрати. Йому вдалося швидко вийти з розмови, повiв залишки групи на облаштовану базу, де й мало бути мiсце збору. І вже потiм, коли люди нарештi змогли вiдпочити й зайнятися собою, вiдiйшов далi, умостився пiд березою.

Заплющив очi.

Знову прокрутив у головi ситуацiю.

Отже, Михайло Голяк, який вiдгукувався у вiйську на псевдо Гонор, став подвiйним агентом i зрадив. Це передана ним неправдива iнформацiя про мобiлiзованих у Мокрецi змусила повстанцiв прийти в засiдку. План майже вдався, аби не зашкодив тому не дуже зграбний солдатик.

Нiби звичайна справа: повстанцiв ловлять, мов рибу сiткою, уже третiй мiсяць.

Але, але, але…

Розплющивши очi, Коломiець перевернувся на правий бiк.

Потiм сiв, прихилившись до дерева. Пошукав i знайшов суху гiлку, взяв, покрутив у руках. Рiзко махнувши, розсiк нею повiтря, аж свиснуло.

Непокоiла одна деталь, якiй Максим надав значення лише тепер.

Грипс з iнформацiею не залишили в певному мiсцi, як часто це водиться. Їх зi сховкiв забирали зв’язковi, передаючи естафетою далi. І отримати завдання вирушати в Мокрець мiг будь-який iнший командир. Адже зазвичай для НКВС не мало значення, який саме повстанський вiддiл оточити, загнати в пастку, лiквiдувати. Є наказ випалювати вогнем увесь повстанський рух, i наказ цей послiдовно виконувався.

Але цей грипс передали саме для хорунжого Схiдняка.

Його загiн не отримав завдання вiд вищого командування.

Навпаки: Коломiець поставив командира до вiдома, i той погодив його операцiю.

Максим сам пiшов у пастку.

Їi приготували для нього, не iнакше.

Хтось полюе на нього, персонально.

І це тiльки початок.

Коломiець, сильно натиснувши, переламав гiлку навпiл.

2

Луцьк, будiвля Свято-Троiцького собору, слiдчий вiддiл НКВС

– Розкажiть, товаришу капiтан, менi про настроi серед громадян.

– Винуватий.

– У чому ваша провина?

Майор Полинiн подався вперед, примружив очi, обiперся на покладенi на стiл руки, зiгнутi в лiктях, витягнув шию. Таку манеру виробив на фронтi, не навмисне, мимоволi, коли доводилося допитувати людей у погано освiтлених блiндажах, а вiн мусив бачити iхнi лиця. Зараз кабiнет добре освiтлювався, та звичка – друга натура.

Дружина дратувалася, бо часто говорив iз нею так само.

Але то нiчого, думки Клавдii майора з деяких пiр мало цiкавили.

Капiтан Нечаев мовчав, i Полинiн повторив:

– Я слухаю тебе.

Рiзкий перехiд на «ти» теж став частиною його тактики. Коли був начальником особового вiддiлу одного з батальйонiв Воронезького фронту, потiм – служив в особовому вiддiлi Першого Украiнського, несподiвано вiдкрив: офiцерам, навiть молодшим, раптове «тикання» здебiльшого вибивае опору з-пiд нiг. Це обеззброюе, особливо якщо перед тобою старший за званням вiйськовий. Особовi вiддiли мали бiльше повноважень, тому навiть звичайний лейтенант, котрий щойно заступив на посаду, вже за короткий час мiг не боятися капiтана, а то й майора.

За два з половиною роки особiст Полинiн поставив на мiсце багатьох, котрi дозволяли собi зариватися. Перед ним козиряли медалями й орденами, не лiнувалися переповiдати послужнi списки й грозили скаржитися на тилового щура не лише командуючому фронтом генераловi Ватутiну, а й особисто товаришу Сталiну. На що в Полинiна, який у таких випадках майже нiколи не пiдвищував голос, завжди була однакова вiдповiдь: героi не здаються ворогам. Потiм сидiв, курив i не заважав обурено кричати про те, що, мовляв, нiхто ворогу не здавався, потрапили в оточення, лiнiя фронту зсунулася й опинилися в тилу, лiтак збили за лiнiею фронту, втекли з табору, пiднявши там повстання тощо. Виправдань перебуванню в тилу ворога завжди вистачало. Хоч, на думку Полинiна, фантазii у фронтовикiв, солдат вiн, сержант чи офiцер, здебiльшого бракувало. Усi тиснули на помилки особiста, а себе iменували героями, котрi потрапили в скрутне становище й вийшли з нього гiдно.

Отак, давши виговоритися й дочекавшись, поки почнуть повторюватися, Полинiн старанно душив недопалок, клав на стiл лiктi, нахилявся вперед i, дивлячись просто у вiчi вiзавi, не питав – випльовував через губу:

– Ти все сказав?

Майже завжди допитуваному бракува

о повiтря. Вiн ворушив губами, плямкав, шукаючи потрiбних слiв. Але пронизливий погляд особiста пiдказував навiть не дуже розумним i метикованим: жоднi слова тут не потрiбнi й не матимуть значення. Цей невисокий, мiцно збитий, схожий на молодого ведмедика офiцер особового вiддiлу вже все для себе вирiшив, подумки склав рапорт, пiдшив до справи й передав вище по iнстанцii. Далi хай розбираються iншi й беруть вiдповiдальнiсть на себе – вiдпускати, не знайшовши провини, засилати у штрафний батальйон, присуджувати строк у таборi, позбавивши звань i нагород. Або – до стiнки, як того вимагають закони военного часу.

Федiр Макарович Полинiн завжди звiтував про високi результати. Тому його пiсля успiху Рiвненсько-Луцькоi операцii залишили тут керувати оперативним пiдроздiлом обласного НКВС. Майор вважав це засланням – хотiв пiти на пiдвищення й повернутися в Москву, бо сам народився в Пiдмосков’i. Іншого мiсця для продовження кар’ери, нiж улюблена столиця, Полинiн не бачив. Усi старання спрямовував на те, аби звернути на себе увагу, i зрадiв, коли минулоi весни вiдкликали з фронту до Москви. Чекав пропозицiй i отримав iх – направили пiсля перепiдготовки спершу в Ковель, у районний вiддiл, потiм – Рiвне, i ось уже пiвроку – Луцьк.

А ще й дружина…

Чорт iз нею, для чого зараз про Клавдiю – Клавку! – думати.

– Так, я слухаю тебе, капiтане.

Чорнявий, поголений, iз пiжонськими вусиками та овiяний легенькою хмаркою дорогого, явно трофейного одеколону капiтан Нечаев засовався на стiльцi. Потiм не витримав, пiдвiвся, обсмикнув кiтель.

– Вибачте… Не розумiю питання, товаришу майор.

Полинiн пiдсунув до себе трофейний срiбний портсигар. Та де трофейний, з особистих речей одного старшого лейтенанта, льотчика, збитого за лiнiею фронту, який потiм доводив, що не завербований, хоч на ньому анi подряпини, мовляв, пощастило. Витяг цигарку, «Казбек», завжди перекладав iх iз пачки. Запропонував капiтановi, той нахилився, узяв двома пальцями, обережно, наче боявся обпектися чи могли вкусити. Закурив, загасив запальничку та, побачивши, що старший не поспiшае, знову клацнув, видобувши вогонь, пiднiс майору. Тепер пахкотiли обое, i Полинiн заговорив пiсля другоi затяжки, дивлячись убiк, на березневий ранок за вiкном.

– Ти, Нечаев, тут уже третiй тиждень. Сам звiдки? Та знаю, з Тули. Уперше на Захiднiй Украiнi. Яка, нагадаю, тривалий час була пiд владою буржуазноi Польщi, а потiм – трiшки пiд нами. Далi нiмцi. Регiон специфiчний, народ не простий. Не такий, до якого ти звик у своiй Тулi чи взагалi – у нашiй, радянськiй Росii. Їх тут дурили й морочили, тому до будь-якоi влади мiсцевi ставляться з недовiрою. Ми, капiтане, прийшли сюди назавжди. Згоден?

– Час покаже.

– О! І що ж тобi час покаже, прянику тульський? Тут влада помiняеться?

Цього пряника Нечаев чув вiд майора не вперше, i не вперше проковтнув, вiдповiвши натомiсть:

– Мене можуть на iнше мiсце перевести. Я ж вiйськовий, куди накажуть.

– І всюди начальство бачитиме твоi круглi очi? – гмикнув Полинiн. – Удаеш, що не знаеш, про що йдеться. Або не вдаеш. Справдi не доходить, i це ще гiрше для нашоi служби. Ти оперативник, капiтане. Повинен знати, чим живе мiсцевий народ, iнакше не впораешся. Вийде пшик. – Вiн зробив губами звук, нiби випускав дим.

– Ну, я вивчаю…

Майор перевiв погляд на Нечаева.

– Що ти вивчаеш? Кажи, я слухаю. Якi тут переважають настроi, як люди нас сприймають. Вiдповiдно до того вестимеш свою роботу, щоб пшик не вийшов. Чи не звертаеш уваги?

Капiтан переступив з ноги на ногу.

– На таке важко не зважати. Навiть сказав би, неможливо.

– На яке – таке? У нас тут не душевна розмова. Я ставлю дуже серйозне запитання. – Полинiн легенько хлопнув широкою долонею по столу. – Доповiдайте про настроi серед тутешнiх людей, товаришу капiтан.

Нечаев поклав недокурок у бляшанку з-пiд консервiв, яка замiняла хазяiновi кабiнету попiльничку, знову обсмикнув кiтель, поправив i трохи пiдтягнув ремiнь.

– Ворожi настроi, товаришу майор. Я служив у Харковi, потiм – Полтавi, Киевi. Мiста нами звiльненi, i вулицями я мiг ходити та iздити вiльно. Бо мене як визволителя там сприймали. Тут, у Луцьку, постiйно озираюся. Хоча – ви читали мою справу – не з лякливих.

– Та геройський ти офiцер, Нечаев, мови нема, – вiдмахнувся Полинiн. – Десь таке я й хотiв почути. Правильно мислиш. Не бiйся надалi так говорити. Не вважаю тебе боягузом, та про власну безпеку треба дбати. Ми хоч вибили звiдси нiмцiв, нашi гармати вже можуть дострелити до Берлiна, а тут усе одно ходимо, наче у ворожому тилу, а не на своiй землi. Тобi так не здаеться?

– Здаеться. Але ж ми тут, правда, не в себе вдома, товаришу майор.

Говорячи, капiтан дивився йому прямо в очi, не вiдводив погляду, i Полинiн спершу не зрозумiв, що саме той ляпнув. Навiть зиркнув на край недокуреноi цигарки, яка поволi тлiла. Зробив останню велику затяжку, потiм глянув на Нечаева так, нiби бачив уперше. Ураз дiйшло: капiтан не бовкнув, не помилився, не обмовився – вiн справдi так дум

е.

– Отже, не в себе. Ти хочеш сказати, ми зайшли в чужий дiм?

– Ви мене трiшки не так зрозумiли.

– А ти висловлюйся чiтко, коротко i ясно. Бо я повинен розумiти тебе правильно. Аби знати, як нам працювати далi. І, головне, чи годишся ти для роботи, заради якоi тебе сюди вiдрядили, – боротьби з нацiоналiстичними бандами та iншим ворожим елементом.

Нечаев прокашлявся.

– Звичайно, радянська Украiна – це наша територiя. Але в мене е дуже велика пiдозра, товаришу майор, що керiвництво помиляеться.

Полинiн потер перенiсся вказiвним пальцем – завжди так робив, коли опинявся в незвичному й дивному для себе становищi.

– Що пiсля таких слiв накажеш iз тобою робити, капiтане? Мене попереджали приватно про твiй дурний язик. Та я не мiг припустити, що аж настiльки дурний.

– Я не кажу нiчого дурного.

Тепер Нечаев говорив упевнено, карбуючи. І Полинiн, який за роки служби бачив багатьох, зрозумiв, що капiтан – iз тих, хто стоятиме на своему й готовий, як треба, померти, та не змiнити думки. Подiбнi до нього вигукували iм’я Сталiна на допитах розкраяними губами та спльовуючи уламки зубiв, обiцяючи своiм катам усi можливi покарання за грiхи, – адже не бажали визнавати власних помилок, уперто записували всiх у вороги. Вони не пiдписували зiзнань у сподiваннях, що рано чи пiзно справедливiсть вiзьме гору, iх звiльнять, реабiлiтують, натомiсть Полинiн i йому подiбнi помiняються з ними мiсцями.

– Тодi поясни, будь такий добрий, як тебе розумiти.

Капiтан знову прокашлявся.

– Ми нiчого не вдiемо, товаришу майор. Ми з вами в цих краях чужi. Нам не довiряють настiльки, що не братимуть iжу з наших рук, хай би помирали з голоду. Мiсцевi люди подумають – ми хочемо iх у таких спосiб отруiти.

– Спостереження цiкаве. І так е насправдi, – кивнув Полинiн. – Але це зовсiм не значить, що довiри до радянськоi влади i нас, ii представникiв, ii органiв безпеки, не буде нiколи. Ми рано чи пiзно довiру здобудемо.

– Ми – нi, – вiдчеканив Нечаев. – Питали про тутешнi настроi? Так ви, напевне, краще за мене знаете: довiряють бiльше мiсцевим, своiм. Але якщо в тому ж Киевi радянська влада до вiйни була двадцять рокiв i наших спецiалiстiв за таких сприймали, тут, на Захiднiй, ви ж самi щойно нагадали, влада мiнялася кiлька разiв. І всякий раз вона була до людей ворожою. Навiть нашу, радянську, сприймали з острахом.

– Чому ти так вирiшив?

– Бо iнакше не ходив би, озираючись. Повернення Червоноi армii мiсцевий люд зустрiв би хлiбом-сiллю.

Полинiн подивився на Нечаева, наче побачив його вперше.

– Ти бач. Психолог. – І пiсля короткоi паузи повторив, тепер уже розтягуючи: – Психо-олог.

– У мене вища освiта, – не знати для чого бовкнув капiтан. – Та й узагалi…

– Що?

– У нашiй справi треба бути трiшки психологом.

– Але не захоплюватися, – вiдрубав майор. – Часу нема, Москва вимагае вiд нас швидких i рiшучих дiй. Гiтлеру ось-ось капут, а його прислужники ховаються по лiсах. Ти тут людина нова. Не в курсах, як бандери навчилися воювати. Без цього твоя робота – пшик.

– Здогадуюсь. Але вони, товаришу майор, мають народну пiдтримку, особливо – по селах. Ось про це кажу: ефективною наша робота стане тодi, коли схилимо на свiй бiк бодай частину мiсцевих. Бажано тих, кого слухають у громадах, хто мае авторитет.

Полинiн укотре гмикнув.

– Не така сильна вже ця пiдтримка. Люди втомилися годувати тих, хто сидить у лiсi. Бандити починають забирати силою. Тих, хто вiдмовляеться давати харчi, показово карають. Стрiляють, вiшають, хати палять. Це лише озлоблюе.

– Так точно, – вiдчеканив Нечаев. – І ми не повиннi робити те саме.

Справдi, подумав майор, ще багато доведеться нового дiзнатися про цього чорнявого капiтана. Он як заговорив: не оперативник – пропагандист. Чисто полiтрук, не ясно лише, яку полiтику провадить…

– Що маеш на увазi?

– Ви чудово розумiете. Капiтан Орлов, наприклад, анi дня не може без черговоi акцii. Людей хапають, стрiляють, кого не дострелять – вiдселяють далеко. Женуть, мов полонених, хоча вони пережили окупацiю…

– … i пахали тут на нiмцiв! – рiзко обiрвав Полинiн, грюкнувши кулаком по столу. – Ти звiдки такий гуманiст? Це не ти виловлював пiд Харковом, на Полтавщинi чи в околицях Киева банди фашистських посiпак, котрi не пiшли зi своiми хазяями? Не ти особисто наказував розстрiлювати на мiсцi, без суду, за законом военного часу? Не тебе, Нечаев, самого судити хотiли через це, бо владi потрiбнi показовi процеси, а слiдство нема як провадити – самi похорони. Ага, ти ж, психолог доморощений, наказував закопувати всiх до одноi ями, ще й зганяв мiсцевих, аби дивилися? Наказував автоматникам стати по периметру. Жiнка одна не стрималася, заплакала. Хто наказав посадити ii в холодну?

Нечаев мовчав. На лице набiгла тiнь, i капiтан уже не здавався таким упевненим у собi. Усе ж Полинiну вдалося збити з красеня пиху. Задоволений собою й власною маленькою перемогою, майор знизив тон, заговорив уже спокiйнiше, рiвно, навiть по-товариському:

– Бач. Простiшим треба бути

Не на Орлова кивати, який свою справу добре знае, а дивитися на себе в дзеркало. Теж менi, людей вiн пожалiв… Чи, може, тактику мiняеш? А що як – погляди? Бiльшiсть мiсцевих, переважна бiльшiсть, капiтане, справдi ненавидить нас. Лiсових бандитiв уже так само побоюеться. Проте iм у спини не стрiлятиме в разi чого. Нам iз тобою – зможе. Ось чому частину нелояльних вiдселити звiдси правильно, по селах – особливо. Вони ж колгоспiв не хочуть. Така агiтацiя проти радянських форм господарства iде – ти навiть масштабiв не уявляеш. Я теж, хоча в цих краях скоро як шiсть мiсяцiв. Куркулi. Такi самi, як на твоiй рiднiй Тульщинi були i яких свого часу пiд корiнь знищили. На iхнi мiсця вже потроху завозяться люди з iнших краiв. І не такi вже й чужi, я про украiнцiв кажу. Просто лояльнiшi до колгоспiв, та й до влади загалом. Тутешнiх же везуть не кудись до чортiв на роги. Донбас у руiнах, робочi руки потрiбнi. Хай працюють, вiдбудовують. Пояснив?

– Так точно.

– От завiв. – Полинiн розтягнув губи в усмiшцi, хоча очi не смiялися, далi кололи наскрiзь. – Матимемо в цих краях iнше мiсцеве населення, i то дуже скоро. Поговори з Орловим якось, випийте разом, багато розкаже. З вересня тут, на нього, кажуть, бандери вже персонально полюють. А люди завжди тягнуться до тiеi влади, яка припиняе вiйну. Радянська – за мирне життя, вiдбудову й розбудову. Хто цього не розумiе – ворог. Чи ти пропонуеш iнший шлях роботи з народом?

– У деяких випадках треба бiльше лояльностi. Тут специфiка не така, як у регiонах, де служив ранiше.

– Упертий. Ну, теж непогано. Значить, будеш уперто виявляти ворогiв i наводити лад. Маеш завдання: до завтра склади план оперативних заходiв, покажеш менi. Утягуйся, утягуйся активнiше. Вiльний.

Козирнувши, капiтан чiтко, по-вiйськовому повернувся, до виходу рушив стройовим кроком.

– Нечаев.

Зупинився, завмер, повернувся. Дивиться прямо.

– І подумай про того, хто називае себе Схiдняком.

– Коломiець Максим?

– Вiн самий. Говорили про нього, та й матерiальчик пiдiбрали. Не мiсцевий же. А популярний. Пшик. Летить твоя теорiя, психолог…

Уперше Федiр Полинiн почув про хорунжого Схiдняка наприкiнцi лютого.

Тодi ж йому особисто вдалося завербувати Михайла Голяка. Сталося це, як часто трапляеться в його роботi, випадково. Коли заступив на посаду, отримав вiд попередника своерiдний спадок – капiтана Орлова. Його тут за очi називали шаленим, i керiвництво вiднедавна давало йому накази заднiм числом, на паперах. Орлов сам знав, чого вiд нього вимагають. Звiтував про виконання, ставлячи Полинiна до вiдома: мае iнформацiю, оперативно вiдреагував, усе зробив, затримано стiльки, лiквiдовано стiльки. Керована ним група показувала найкращий результат по всiй областi, тож Орлова не чiпали, багато на що заплющуючи очi.

Шалений мав на всi своi дii карт-бланш та iндульгенцiю водночас.

Саме Орлов, не бажаючи того, змусив Голяка з’явитися з повинною.

На той час його, як того вимагали iнструкцii, не чiпали. Тих, хто виходив iз лiсу та складав зброю, вiдгукуючись на обiцяну амнiстiю, попервах не викликали на допити. З’ясувавши особу й перевiривши, що ця людина – та, за кого себе видае, ii реестрували, потiм видавали документи й лишали в спокоi. Звiсно, тримали пiд негласним наглядом.

Проте частина тих, хто здавався, справдi була втомлена вiйною. Чоловiки хотiли працювати й турбуватися про родини. Нелегальне життя вимотувало нерви навiть тим, кого вважали стiйкими й незламними бiйцями. Тож не дивно, коли вони, вiдiспавшись у теплих помешканнях на сухих лiжках, починали шукати служби, яка гарантувала харчовий пайок, статус i яку не яку стабiльнiсть.

Можна лишатися в селах i там працювати у вiдроджених колгоспах. Але це – смертний вирок, i рано чи пiзно таких «колгоспникiв» знаходили вбитими, особливо якщо чоловiки погоджувалися на посаду в мiсцевих адмiнiстрацiях. Перебиратися в мiста, таким чином, виглядало безпечнiше. Їм видiляли службовi квартири, хтось дiставав кiмнати в гуртожитках, а в когось у мiстах лишалися родичi. У таких випадках хоч i жилося в тiснявi, зате статус радянського службовця гарантував сякий-такий захист та, що важливiше, бiльший доступ до продуктових карток.

Як докладали Полинiну оперативнi джерела, Михайло Голяк зi своiми сiльськими родичами не вжився. Рiдна, молодша, сестра спершу приховано, не про людське око, а потiм – уже не озираючись, проклинала брата, називаючи зрадником. За зiбраною Орловим iнформацiею, Ярина Голяк мала коханого в одному з бандерiвських вiддiлiв i, вочевидь, тримала з ним зв’язок. Регулярний чи нi, НКВС ще мусив з’ясувати. Поки ж Ярина показала Михайловi на дверi.

Тридцятитрирiчний чоловiк, зiбравши валiзу, подався прямо до Луцька. Тут, оббивши пороги, улаштувався робiтником на залiзницю, i дуже скоро пiдженився до мiсцевоi бездiтноi вдови, молодшоi за нього на десять рокiв. Зiбрали вiдомостi й про неi. Побралися в сорок першому, навеснi, а за два мiсяцi почався нiмецький наступ, молодого мобiлiзували й вiн вiдступив разом iз Че

воною армiею. Потiм вiд нього три роки нi слуху нi духу, i аж коли Червона армiя повернулася, з нею прийшов якийсь iхнiй давнiй знайомий. Вiн i принiс молодицi сумну звiстку: вдова вона вже давно, чоловiка накрило нiмецькими бомбами ще в липнi сорок першого.

Молода жiнка звикла бути сама, тому не надто й здивувалася. Просто вiдчула себе вiльною й почала активно шукати, на чие б плече обпертися. Їй пощастило за нiмцiв не замазати себе анi iнтимним, анi жодним iншим зв’язком з гiтлерiвцями. Працювала в пральнi, трималася тихо, виживала, як могла. Ось до неi й пiдселився Голяк.

Тепер за вiком вiн пiдпадав пiд чергову хвилю мобiлiзацii. Але вчорашнiх бандерiвцiв у подiбних випадках ретельно перевiряли – iснувала окрема iнструкцiя не допускати у вiйська агентуру, що розкладатиме армiю зсередини. Прецедентiв Полинiн мав скiльки завгодно. Ще коли служив на фронтi, отримував рапорти щодо украiнцiв, якi вперто не хочуть воювати, по можливостi саботують, шукають зручноi нагоди дезертирувати i взагалi найменш лояльнi до краiни, яку мають захищати зi зброею в руках. І це ще були так званi схiдняки. Народ, який до початку вiйни з нiмцями вважався досить лояльним до радянськоi влади. А виявилося: за першоi-лiпшоi нагоди вони готовi були як не переходити на ворожий бiк, то просто шкодити. Що вже казати про галичан iз волиняками…

Через те майор Полинiн особисто писав у вiйськовi комiсарiати накази й рекомендацii в деяких випадках не квапитися з мобiлiзацiею тих, котрi здалися добровiльно. Спершу iх мали старанно перевiрити. І потiм, у разi чого, використати призов до вiйська як додатковий iнструмент тиску. Мовляв, iдеш служити, бо Червона армiя переможно наступае, потрiбнi свiжi сили, i хтозна, чи пощастить вижити, коли за цiною пiд час наступу не стоять. Та е iнший варiант: лишаешся, дiстаеш бронь, за це служиш радянськiй владi вiддано, справно, старанно. На таких гачках удавалося тримати якусь частину чоловiкiв.

Саме цей випробуваний хiд НКВС збирався застосувати й до Голяка. На нього не робилося жодного навмисного розрахунку. Просто правий Нечаев. Кожен навернений на бiк влади мiсцевий житель з огляду на стан, коли з-за кожного дерева чи рогу будинку цiлиться автомат i може вилетiти граната, важить дорожче вiд золота.

Утрутився капiтан Орлов – i, як показав розвиток ситуацii, зробив на краще.

Пiд кiнець лютого, мiсяць потому, як за розпорядженням iз Москви та Киева почалося блокування бунтiвних територiй[5 - Ідеться про постанови ЦК ВКП(б) i ЦК ВКП(б)У, ухваленi на початку 1945 року, у яких iшлося про активiзацiю антиповстанськоi боротьби на всiй територii Захiдноi Украiни. На ii виконання з 10 по 31 сiчня радянськi вiйськовi пiдроздiли почали операцiю, вiдому як перша «Велика блокада».], недалеко вiд села Купки упiвцi налетiли на автоколону. Операцiя, як удалося встановити потiм, готувалася бандерiвцями настiльки старанно, наскiльки це було можливо. До того ж вона була дуже ризикованою: колону атакували сили, чи не втричi меншi, нiж мав противник. Аналiзуючи все, що сталося, та складаючи доповiдну записку вищому керiвництву в Москву, майор Полинiн наголосив: зухвалiсть бандити вважали виправданою. Адже в такий спосiб i показують, що мають iще силу, i заразом пiдкреслюють слабкiсть ворога, який бiльший числом. А iхня пропаганда потiм подавала все як акт вiдплати.

Розмiрковувати можна скiльки завгодно. Пояснення Полинiна, як слiд було чекати, вище керiвництво не сприйняло. На нього накричали по телефону, i пощастило, що цього разу обiйшлося без догани, усноi чи письмовоi. Майор зiбрав офiцерiв i виписав чортiв, бiльше випускаючи пару, нiж очiкуючи реальних результатiв. Проте Орлов у своiй звичнiй манерi жодних наказiв не чекав.

Вiн сам прийняв рiшення.

За двi години село Купки було оточене його автоматниками.

Кiлькох чоловiкiв – не розбираючи, просто тих, на кого показав капiтан, – витягнули, у чому були, з хат i розстрiляли на мiсцi за пособництво бандитам. Ефект вийшов блискавичний: якась перелякана жiночка прибiгла до пана-товариша офiцера й попросила слiзно не чiпати всiх пiдряд. Указала на тих односельцiв, якi справдi пiдтримують зв’язки з лiсовими хлопцями. Отих, каже, берiть, чого iншим, невинним, через них страждати.

Серед названих була Ярина Голяк.

Швидко провiвши там, на мiсцi, перший допит i особисто зламавши дiвчинi кiлька пальцiв на руках кованою пiдошвою чобота, Орлов звелiв доправити ii в Луцьк, де з нею хай уже розбираються тi, кому належить. Усiх родичiв Ярини за наказом капiтана вигнали без речей, дозволивши тiльки вдягнутися й узяти грошi, у кого е. Запхали у вантажiвки й теж вивезли – чекало вiдселення, такi речi вирiшувалися дуже швидко.

Наступного дня Михайло Голяк, нiбито мирний залiзничник, сам прийшов до Полинiна, попросив вiдпустити своiх, передусiм – Ярину. Натомiсть зiзнався: далi працюе на пiдпiлля, мае завдання легалiзуватися.

У своiй практицi майор подiбнi випадки вже мав. Тому не здивувався, лише зацiкавився. Звичайно, Голяк пiдставив себе, бо прий

ов у вiддiл НКВС серед бiлого дня, не криючись, i його могли побачити. Проте сам Михайло й пiдказав вiдповiдь: за сестру клопочеться, то ж кому треба стане вiдомо. Не мiг же вiн сидiти бiля жiнки, знаючи, що сталося з родичами. Погодившись, Полiнин, тим не менше, звелiв йому бiльше так вiдкрито не з’являтися. Далi з ним триматимуть зв’язок, але отак, вiдразу, нiхто нiкого не вiдпустить. Голяк повинен це зрозумiти, i торгуватися нема смислу.

Коли той пiшов, майор зачинився в кабiнетi й почав думати, яку користь мiг би мати з новоспеченого агента. Сам Голяк – лише одна ланка, i не найважливiша. Ланцюг, який може потягнуся, напевне, мае обмежену довжину. Конспiрацiя в пiдпiллi була на вищому рiвнi, тут Полинiн вiддавав бандитам належне. Не виключено також – вiзит Голяка та його зiзнання можуть бути частиною плану iхньоi Служби безпеки. Складну комбiнацiю, яка передбачае засилання шпигуна, вiдкидати не варто. Та все ж майор давав цьому припущенню мiнiмальний шанс. Швидше за все, Орлов своiми дiями спровокував Голяка, сам того не розумiючи. Аби не капiтан, глибоко законспiрований ворог i далi сидiв би пiд боком. Не единий – та на одного менше.

Полинiн звелiв узяти Голяка пiд нагляд, щоб усе ретельно перевiрити. Водночас треба зробити так, аби тримати його на короткому повiдку й сильнiше затягнути зашморг. Тож частину родичiв, нiчого не кажучи, вiдпустили. Тих, кого лишили, перевели до iнших заручникiв. Їх узяли ще ранiше, теж у вiдповiдь на одну з бандерiвських акцiй. Так майор переконав свого нового агента – з ним рахуються, вiн мае тепер сам довести, наскiльки може стати корисним. Ярину тим часом залишили в тюрмi, проте мордувати допитами перестали. Полинiн пообiцяв згодом улаштувати дiвчину в лiкарню, теж при в’язницi, бо з нею ситуацiя особлива, i Михайло мусить визнати: таки мае романси з бандитом, як не крути.

У вiдповiдь Голяк пояснив: вiдомостi передае особисто хорунжому Схiдняку, вiд нього приходять зв’язковi. І Федора Полинiна зацiкавив незвичний псевдонiм. Запитав, чи знае Михайло про хорунжого бiльше. Почув у вiдповiдь – не дуже багато, та особистiсть усе ж прикметна. Справдi, звiдкись iз тiеi Украiни, здаеться, з Полтавщини. Гуляють чутки, до вiйни служив у радянськiй мiлiцii, за щось судили, розжалували, посадили в тюрму чи табiр, хтозна. Потiм якимось дивом потрапив до УПА, досить скоро здобув пошану, ходив минулоi осенi рейдом кудись на схiднi терени. Командуе летючою групою, яка розходиться й сходиться в потрiбний момент заради мобiльностi. Ну, щоб важче зловити.

Якби не згадка про мiлiцiю, майор знизав би плечима. Тактика не нова, нiчим особливим цей Схiдняк не вирiзняеться. Ганяти його, як iнших. Але дивна iсторiя хорунжого зацiкавила. І, узявши невеличку паузу, Полинiн вирiшив дiзнатися, хто ж ховаеться пiд таким псевдонiмом. Часто справжнiх прiзвищ та iмен своiх побратимiв вояки й пiдпiльники не знали. Тим бiльше, якщо не були знайомi близько. А Голяк твердив: упiзнае Схiдняка, як зустрiне. Проте як його звати, чорт знае…

Чорт – не чорт.

Та майор затявся.

Виявляеться, отриманих вiдомостей вистачило, аби на запит вiдповiли. Не так багато мiлiцiонерiв на Полтавщинi до вiйни потрапляли пiд суд i дiставали термiни. І Полинiн отримав секретним пакетом оригiнал кримiнальноi справи Максима Коломiйця, котрий на грунтi ревнощiв у станi алкогольного сп’янiння застрелив старшого за званням, свого безпосереднього начальника.

Побутовий кримiнал.

Голяк, як i обiцяв, упiзнав Схiдняка на фото. Отже, колишнiй радянський мiлiцiонер, який ще й був кандидатом у члени партii, тепер – запеклий ворог влади й воюе на боцi бандитiв, нацiоналiстiв та нiмецьких прислужникiв. На рiвному мiсцi з людиною подiбних змiн не вiдбуваеться. Тож Полинiн вiдразу вирiшив копнути ще глибше.

Убивство на грунтi ревнощiв. Через жiнку. Ну, пiшла вiд нього до старшого офiцера, бувае. Навiть вiд старших до молодших iдуть, тут уже майор мае особистий досвiд та власну iсторiю. Аби не Клавдiя та ii подвиги, Полинiну б досить було виявлення не просто бандита, а й зрадника Батькiвщини.

Вiн через своi контакти в СМЕРШi, бо так надiйнiше й швидше, зробив запит на Оксану Коломiець.

Загинула на початку вiйни. До того жила в Киевi. Чому ж перебралася звiдти в глухий, хай i курортний Миргород? Отак. Батько в неi петлюрiвець. Усе ясно.

Аби зiбрати вiдомостi докупи, майору знадобилося майже два тижнi. Удалося прискорити процес, бо пояснив у розлогому рапортi, якого запеклого, давнього, зачаеного ворога виявив у бандитських лавах. Серед документiв, пiдшитих до справи, не останне мiсце посiв i рапорт героiчно полеглого в бою з нiмцями влiтку сорок третього майора Єрмолова. Вiн мав змогу опитати бiйцiв диверсiйноi групи, до складу якоi входив Коломiець i яку в той перiод закинули сюди, на Волинь, у нiмецький тил. Дотепер його вважали зниклим безвiсти. Хоч i мали вiдомостi – зрадив, щойно група висадилася й приземлилася. Ось коли звiсточка з’явилася.

Майор Полинiн не мав намiру афiшувати свiй особистий iнтерес у

полюваннi на хорунжого Схiдняка. Та все ж офiцерам повiдомив про прiоритет: знищення найактивнiших командирiв так званоi Украiнськоi повстанськоi армii всiма силами й засобами. Тож Максим Коломiець, мiлiцiонер-зрадник, лишаеться поки головним кандидатом.

Рапорт, якого вiн вимагав вiд Нечаева, стосувався, зокрема, й оперативного плану «Бiла нiч». Так Полинiн його зашифрував.

3

Волинь, на захiд вiд Ковеля

Утiкача били трое на очах у всiх мобiлiзованих.

Збiрний пункт, обладнаний у довоенному корiвнику, бiльше нагадував не мiсце, де збирають майбутнiх воякiв, а табiр для вiйськовополонених. Укопанi по периметру дерев’янi стовпи, колючий дрiт, охорона iз собаками. Хiба нема вишок iз кулеметними гнiздами, але й без того вже вiд одного погляду на це мiсце охоплювало вiдчуття безнадii.

Мирон Чотар, простоволосий, у перешитому з нiмецькоi шинелi пальтi, ватяних штанях, старому сiрому плетеному светрi й брудних кирзових чоботях, мовчки, як i решта чоловiкiв рiзного вiку, дивився на екзекуцiю, влаштовану солдатами посеред невеличкого плацу. Щойно невдаху почали гамселити, вiн зловив себе на думцi – йому чомусь байдуже. Вiн не вiдчував чужого болю, та й до свого з деяких пiр ставився не так, як ранiше, до вiйни. Зовсiм молодим намагався краще вийти з бiйки, якi в них у селi траплялися часто, анiж безоглядно кидатися з кулаками. Натомiсть дуже переймався, коли батько сп’яну стукне маму, i та тiкае, щоб дiти не бачили насильства та слiз. Потiм, наступного ранку, батьки не дивилися одне на одного, тато сидiв сам не свiй i щось бурчав собi пiд нiс, з’ясовуючи, хто ж цього разу допiк.

Словом, замолоду Чотар був мирною людиною, i вiйна прогнозовано все помiняла. Вiн навчився триматися так, нiби все довкола вiдбуваеться не з ним. Головне – вижити, вислизнути, не потрапити нi в чиi руки, не опинитися перед непростим вибором. Мирон не любив приймати складних рiшень, хоч i вiд цього втекти не вдалося.

Не так давно це сталося.

Ну його…

Чотар нiчого не знав про вiдчайдуха, котрий – единий з усiеi, як тут казали, команди – спробував вирватися, скориставшись першою ж нагодою. Русявого круглолицього парубка разом зi ще кiлькома загнали в iхню колону вночi. Мобiлiзованих уже давно не збирали й не водили вдень, бо iхнi колони справляли на людей гнiтюче враження. Видовище справдi було не героiчне. Їх збирали, виловлювали та доправляли на збiрнi пункти для подальшоi служби в армii, що саме по собi не горе, бо вiдповiдае вiйськовому стану. Проте виглядало це все, як нiби пiдневiльних женуть насильно, вони злочинцi, а враховуючи обставини – вiйськовi, що саме по собi нiчого хорошого не обiцяло. Тож, як чув краем вуха Мирон, надiйшло розпорядження аж вiд полiтуправлiння Першого украiнського фронту: мобiлiзованих вести на збiрнi пункти в нiчний час доби. Це ще коли самого не викликали…

Русявий поводився дуже дивно. Так, нiби поставив хрест на життi й навмисне наривався на кулю. Втечу не готував довго, хоча напевне обдумав. Не особливо й ховався, справедливо вважаючи – його тут нiхто не викаже, жоден не попередить вартових криком. Рано-вранцi скористався гармидером, спричиненим наказом офiцера шикуватися, ковзнув до колючоi огорожi. Лiг на землю i, допомагаючи собi руками, пiдкотився пiд дротом. Можливо, така зухвалiсть сама по собi справила ефект димовоi завiси – нiхто з охоронцiв не чекав подiбного. Утiм, до честi мобiлiзованих, вони самi швидко стали в ряд, щоб затулити втiкача собою й дати йому тим самим бодай трохи фори.

Загавкали собаки. Хоча Мирон вiд початку поставив хрест на русявому – лиш питання часу, хто перший помiтить втiкача: пси чи люди. Навздогiн заволали: «Стiй!» – забувши про шикування, тут же дали вiдразу кiлька автоматних черг. Але зухвалець, пригнувшись i загрiбаючи на бiгу руками, мовби плив на швидкiсть, помчав. На бiгу пригинався, петляв, великими стрибками скорочуючи вiдстань мiж собою i рятiвною стiною лiсу. Товаришi у нещастi проводжали втiкача поглядами, у яких читалася надiя на диво. Принаймнi того бажав русявому Чотар, i навряд чи iншi думали про щось iнше. І нiби все складалося, бо вiн добiг-таки до лiсу, хоч мав усi шанси бути пiдстреленим. За ним спустили вiвчарок, далi налаштували погоню, iншим звелiли поки сiсти посеред плацу, збившись докупи.

Так i сидiло п’ять десяткiв дорослих чоловiкiв пiд дулами автоматiв, аж поки – може, за двi годин, а може, i за пiвдня, хтозна, нема як стежити за часом – русявого повернули. Уже встиг упасти невеличкий дощик, хоч не надто рясний, та з великими важкими краплями. Земля була мокрою, i втiкача поклали лицем у багнюку. Чотар думав – розстрiляють, тут, при всiх, показово. Нi, офiцер поставив його на ноги, а двое мiцних солдатiв почали лупити з обох бокiв, руками й ногами, i дiяли вправно, не даючи впасти, змушуючи лiтати мiж iхнiми кулаками, наче волейбольний м’яч. Офiцер так само долучився до екзекуцii, ставши третiм зайвим, бо тепер русявому вдалося впасти. На що офiцер заволав:

– Устати! Пiднiмайся, сука! – І вгатив поби

ого ззаду пiд куприк.

Героя русявий перед людьми не грав. Кричав вiд болю, матюкався, сипав прокльонами й називав усiх москалями та сталiнськими щенятами. Та пiсля чергового удару раптом замовк, завмер, знепритомнiвши. Офiцер голосно й глибоко видихнув, поставив на втiкача ногу, витер об нього забрьохану пiдошву. Потiм, утративши iнтерес, переступив, пройшов уперед i став перед строем, заклавши руки за спину.

– Слухати мене всiм! – гаркнув хрипливим, чи то прокуреним, чи вiд природи таким голосом. – З вами говорить капiтан НКВС СРСР Орлов, якщо ви чули про такого. А як не чули й не бачили, то зараз маете таку можливiсть. Я ж знаю кожного з вас, покидьки. То брехня, що вас хапають навмання, бо менi чи нашiй владi так хочеться. У лавах переможноi робiтничо-селянськоi Червоноi армii гiдний служити не всякий. Тож данi про кожного з вас зiбранi й ретельно вивченi. Тому вам пощастило, що ви тут. Запитаете – чому? – На мить замовкнувши, Орлов пiдвiв гостре пiдборiддя, повiв далi, не чекаючи вiдповiдi: – Скажу. На тих, кого органи безпеки визнають зовсiм безнадiйними, тобто прихованими чи навiть явними ворогами, чекае смертна кара без суду й слiдства. Як того вимагають закони военного часу. А якщо вас мобiлiзували, то це влада дае вам шанс змити свою провину кров’ю.

Перевiвши подих, капiтан тицьнув пальцем перед собою, нацiливши його просто на Чотаря.

– Ти, ти, ти – усi ви завинили перед своею законною владою тим, що в перiод окупацii працювали на нiмцiв. Так чи iнакше, будь-яким способом. Кожен мав шанс стати на шлях боротьби. Робити бодай щось, допомагаючи армii, партизанам, радянському пiдпiллю. Добре, що серед вас нема бандерiвських прислужникiв. Значить, ви до цього моменту вагалися. Не могли зробити остаточний вибiр, на чий бiк стати. Зараз iграм капут. Ви отримали можливiсть послужити на благо нашоi перемоги над ворогом i тим самим заслужити прощення вiд влади. Або, – знову пауза, – загинути в бою, та все одно загинути з честю.

Усе ще тримаючи руки за спиною, Орлов пройшовся повз стрiй, ковзаючи поглядом по обличчях мобiлiзованих i, як здалося Мироновi, не бачачи жодного. Карбуючи кроки, капiтан правив далi:

– Ви мене запитаете, чому оцей, – кивок на побитого, – вiдбувся таким покаранням. Звiсно, я маю право розстрiляти його й таких, як вiн, на мiсцi. Але е наказ не накручувати проти себе мiсцеве населення. Тут бандьори, – капiтан пiдкреслив слово наголосом, – уже давно розгорнули свою пропаганду, i iм отаке вигiдно. Тiльки законна влада, громадяни, – так само наголосив, – повернулася сюди рiк тому. Назавжди. І радянська Украiна повiльно та впевнено перемагае й змiцнюеться. Поки заважае вiйна. Вона скоро скiнчиться, отодi почнеться вiдбудова. Усi ресурси з фронту кинемо сюди, уже нiчого не заважатиме мирно жити й працювати пiд керiвництвом мудрого товариша Сталiна.

Завмерши на цих словах, Орлов зиркнув на чоловiкiв у строю i тепер, вiдчув Чотар, колов поглядом кожного, запам’ятовуючи.

– Чого стали, мов бик насцяв? Не чую!

Поки Мирон зрозумiв, чого вiд них вимагають, з лiвого краю несмiливо, нiби боячись зробити не те, ляснули в долонi. Раз, другий, потiм пiдхопили впевненiше, i ось уже й Чотар, наслiдуючи, хлопав, не пiдводячи при цьому очей.

– Отак, – капiтан задоволено поправив широкий пасок, який пiдперезував шинель, потiм знову заклав руки позад себе, зчепивши пальцi, повернувся й неквапом закрокував у протилежний бiк. – Ще одне: присяги жоден iз вас ще не склав. Тож спроба втечi поки не е дезертирством. Бiльшiсть iз вас ховалася вiд мобiлiзацii в погребах або за спiдницями. То всякого, хто не хоче служити в армii й воювати з ворогом, валити на мiсцi без суду? Так ресурсiв не напасешся. Радянська влада людьми не розкидаеться, усякому дурному дае шанс. Уважайте, оцей його мае. Хоча друга спроба не минеться.

Зупинившись, як минулого разу, точно навпроти Чотаря, капiтан нарештi завершив промову:

– І йому, i будь-кому iншому. Завтра вас доставлять у частину, де пофiльтрують. Тодi й стане ясно, кого куди. Поки – розiйтися. Глядiть менi.

Повернувшись i рушивши до виходу, Орлов навмисне не обiйшов русявого, а переступив через нього. Залишив територiю, жодного разу не озирнувшись, дорогою потиснув руку якомусь гладкому цивiльному, котрий товкся бiля колючоi огорожi. Вийшли разом, щось жваво обговорюючи, i Мирон зрозумiв: капiтан утратив до мобiлiзованих iнтерес.

Тим часом чоловiки повiльно розбрiдалися врiзнобiч. Двое вiдразу посунули до втiкача-невдахи, узяли пiд руки, спробували поставити на ноги. Русявий стогнав, та все ж, дозволивши себе пiдвести, жестом вiдсторонив помiчникiв, при цьому хлопнувши одного по плечу.

– Та дякую, хлопаки. Сам. Нiчого в них не вийде.

Сплюнувши кров, побитий пошкутильгав до корiвника. Порiвнявшись iз Чотарем, раптом заточився, i Мирон миттю пiдскочив, сiпнув за лiкоть.

– Тримайся вже, герой. Сильний, бачили.

– Де там герой. – Вiн знову сплюнув, але помiчника не прогнав, кинув короткий, явно оцiнювальний погляд. – Бач, пожалiв м

не пан-товариш… на свою голову.

– Чого це – на свою?

– Так я знову втечу. А хочеш прислужитися – давай, бiжи докладай.

– Тю на тебе. – Мирон роздратовано повiв плечима. – Геройство твое дурне так само. Куди рвонув?

– Он туди. – Русявий тицьнув указiвним пальцем у бiк лiсу. – Однаково я тут не буду. Ти, бачу, покiрно йдеш, мов теля на зарiз.

Ще зовсiм недавно Чотар поважав незнайомця. Зараз, вiдчувши неприховану зневагу, раптово втратив iнтерес.

– Ох, та роби собi, що хоч!

Вiдвернувся, зiбрався йти геть, та враз русявий мiцно вчепився в лiкоть, сильно стиснув, аж заболiло.

– Ти чого? – Мирон спробував вирватися, але пальцi, здавалося, тримали мертво.

– Нiчого, – буркнув утiкач. – Коли вже почав говорити, то давай далi. Цвяшко.

– Що?

– Хто. Я – Цвяшко Степан, дражнили Цвяхом.

– Чотар.

– Звати як?

– Ну… Мироном.

Новий знайомий провiв язиком по зубах, скривився.

– Таки зламали один, москалики. Тримай.

Чотар потис простягнуту руку.

– Отак. Тепер гайда, Мироне Чотар. Погуторимо, сам же пiдiйшов.

Вони зайняли мiсце в кутку бiля стiни, пiдстеливши прiлоi соломи, що валялася тут хтозна з яких часiв.

Присiдаючи, Цвяшко знову застогнав, тут же сказав:

– Злiшим буду.

– Вистачае ii. – Чотар примостився поруч, вiдзначивши мимоволi: до них тут нiкому не було дiла, усi займалися тим, чим могли себе зайняти.

– Кого?

– Та злостi.

– А ти вважаеш – усе добре? – Степан штовхнув Мирона лiктем у бiк, пiдморгнув непiдбитим оком. – Хоч, розкажу, що ти за один? Я ж бачив таких, i не раз. Вiдчуваю вашого брата.

– Якого ще брата? – Чотаря новий знайомий дратував що далi, то бiльше, але щось таки тримало, не дозволяло лишити його, було бажання не так говорити, як слухати. – Ти тут, так собi бачу, найрозумнiшим себе числиш. Нiхто, крiм тебе, не побiг. Значить, телята всi. Скажи ще – вiвцi.

– А хто? – швидко запитав Цвяшко, вкотре сплюнувши рожевим. – Ведуть колону здорових мужикiв шестеро, ну, хай восьмеро автоматникiв. Офiцер попереду з пiстолетом. Раз-два, налетiли, скрутили всiх, зброю забрали – i хто куди.

– Еге, – гмикнув Мирон. – Бачу, ти саме так i зробив. Чого ж тут, коли мудрий?

– Через вас усiх.

– Чого б це?

– Того! – Степан притулився тiснiше, заговорив уже не так голосно, нiби боячись – пiдслухають, хоч, на думку Чотаря, тут нiкого стерегтися не треба. – Кожен думае, що автоматник стрельне першим. Влучить у нього, а не в товариша. Отак чекаете, хто ж першим почне. Та хто завгодно, аби не я. Хiба ти так не думаеш?

– Я взагалi нiчого не думаю.

Бовкнув – пошкодував одразу: Цвяшко тут же причепився до слiв:

– Воно й видно! Щоб ти, Мироне, розумiв – шофером служив при нiмцях у Рiвному. Сам звiдти родом. А до того – учився у Львовi. Ще як совети прийшли, оголосили тодi: мовляв, амба польському пануванню. Всякий украiнець вiднинi може здобути освiту. Ну, подався. Потiм нiмцi прийшли, i недовчився. Якось вибрався зi Львова назад, мав добрих знайомих, допомогли, пристроiли до машини.

– Та пощо менi все це знати? Теж сповiдальника знайшов.

– Не сповiдуюсь, ти! – Степан легенько тицьнув Чотаря кулаком у бiк. – Розказую, що схожi ми. Ти бачити цього не хочеш.

– Чим подiбнi?

– Бо ти, братику, напевне теж за нiмцiв хребта гнув. Інакше пiшов би до лiсу, з нашими хлопцями. Але ж кортiло пересидiти вiйну, i не зиркай на мене, бо я такий самий. Тiльки бублика крутив, возив рiзнi газети та книжечки з тамтоi друкарнi. Ти за що тримався?

– Артiль мали, – неохоче, аби лиш вiдчепився, промовив Мирон. – Тато, дядько, я.

– Справна артiль, – реготнув Цвяшко. – Так собi бачу, горбатилися обое, хто як мiг, i не визнали таких, як ми, особами, котрi скоiли злочини проти червоних за нiмецькоi окупацii. Тобi скiльки?

– Ти про що?

– Рокiв.

– А. Ну, двадцять п’ять.

– Маю на два роки бiльше. Як думаеш, чому ось тiльки нас iз тобою вирiшили вiдправити захищати iхню батькiвщину? Бо тут, у тилу, не було кому працювати. Нiмцi, братику, так само не всiх гамузом вивозили в телячих вагонах до рейху. Хтось мае тут теж чорну та взагалi iншу роботу за них робити. Москалi не дурнiшi.

Мирон мовчав. Зараз новий приятель озвучив думки, якi ранiше вiдвiдували його голову. Нiби читаючи iх, Цвяшко знову штурхнув його в бiк.

– Далi слухай. Менi, чоловiче, потiм мозок трошки вправили. Коли ось думав – пронесе, забули про мене, вiдсиджуся. Дулю з маком, не вийшло нiчого.

Чотар стиснув зуби. Зараз це говорив не новий знайомий, а його власний внутрiшнiй голос. Те, що мучило й пригнiчувало весь цей час, вирвалося назовнi, утiлившись у побитого солдатами майже ровесника. Тим часом Степан, помiтно захопившись, вiв далi:

– У мiстi все ж таки вирiшив не миготiти. Чуйка. Перебрався до родичiв на село, тут недалеко. Зате вiд мiста, де вiйськкомат iхнiй, подалi. У селi, значить, пристроiли до дiла. Робочi руки завжди потрiбнi. А по селах рiзне говорили. То тут, то там листiвки. Заклики вступати до повстанськоi армii, аби зривати мобiлiзацiю со

етам. Моя рiдня вiд того всього старалася триматися далi, вiйну тихо пережити. Ну, я ж почав головою думати.

– І надумав податися до лiсу?

– Та не встиг – гульк, знайшли. В облаву потрапив.

– Оточили село, ходили по хатах, – кивнув Мирон. – Та сама iсторiя.

– Бач, казав я – схожi ми. Але я трошки бiльше зрозумiв, уже не ображайся. Тому й тiкав.

– Бiльше?

– Не перепитуй, далi слухай. Чув про якусь там фiльтрацiю? Я тобi скажу, що це таке. Дотепер ми з тобою, як i всi iншi тут, були потрiбнi, щоб виконувати рiзнi вiдбудовчi роботи. Дорожнi, будiвельнi, таке. Пайок, картки, аби штани притримати. Так чи нi?

– Та все так, не тягни кота за хвiст. До чого ведеш?

– Хочу, братику, аби дiйшло до тебе, чому нас зараз загребли, а весь цей час не чiпали, лиш тримали на олiвцi. – Улаштовуючись зручнiше, Цвяшко легенько застогнав, зачепивши якесь побите мiсце. – Я радiо слухаю, висiло бiля сiльради на стовпi. Не тiльки радiо, люди ж лише про вiйну й говорять. Так на фронтi, чоловiче, почався активний наступ. Москалi людей не жалiють, а наших людей – тим бiльше. Гарматне м’ясо iм потрiбне, i ми з тобою тут ох як пiдходимо. Є в мене дуже велика пiдозра: визначать тут усiх як нелояльних до радянськоi влади. Але не арештують, давно б це зробили. На вищу мiру соцiального захисту, як тут кажуть, ми з тобою своею працею на нiмцiв не заробили. Зате честь першими пiти в атаку й геройськи полягти – наша.

– Я чув щось про регулярну армiю, запаснi полки…

– Та куди тебе в запасний полк! – укотре сплюнув Степан, уже зовсiм пожвавившись, нiби не його товкли на плацу якихось двi години тому. – Нас звiдси гнатимуть убивати! Чи нiмцi стрiлятимуть у груди, чи москалi – у спини, щоб бiгли скорше та горлали голоснiше! Ось як зрослося все в мене тут, – палець торкнувся середини лоба, – тодi вирiшив тiкати.

– Далеко не забiг.

– Бо ви всi сидите смирно!

– Знайшовся один бунтiвник! Бачили таких!

– Нiчого ти, Мироне, ще не бачив. Ну тебе, не хочеш мене чути. Я думав… А!

Махнувши рукою з таким виглядом, нiби поставив на всьому довкола хрест, Цвяшко пiдвiвся, крекчучи й стогнучи, мов старий дiд, i пошкандибав у протилежний бiк корiвника.

Жiнки прийшли по обiдi.

Їх було не менше вiд десяти, трималися гуртом, а одна навiть привела iз собою двiйко дiтей, старшого хлопця й меншу дiвчинку. Зi свого мiсця Чотар не мiг до пуття розгледiти прибулих i не мав намiру йти ближче до колючоi огорожi. Але бiльшiсть чоловiкiв на чийсь окрик: «Гляньте, iдуть!» – посунули в той бiк, не зважаючи на вигуки вартових. Тож Мирон скоро опинися позад усiх, за спинами. Боковим поглядом уздрiв неподалiк Цвяшка – той також не квапився, i, здавалося, знав чи принаймнi вiдчував, що вiдбуваеться й чим мае скiнчитися. Чотар так само не чекав нiчого доброго. Та не мiг збагнути, з чого тiшиться Степан – а новий знайомий втiху майже не приховував.

– СТОЯТИ! НАЗАД!

Це горлали солдати, розтягнувшись уздовж огорожi з автоматами напереваги. Дула наiжачили на чоловiчий гурт, але мобiлiзованi тiльки стишили ходу, не припинивши руху. Чоловiки йшли на автомати мовчки, нiби збиралися своею масою змести iх, а потiм – огорожу. Команди не було – один iз солдатiв звiв зброю, давши довгу чергу поверх голiв.

З пострiлом злилися жiночi крики. Дiти кинулися до матерi, та не ховалися за неi – роки вiйни привчили боятися стрiлянини, та заразом зробили ii частиною життя. Мирон судомно стиснув кулаки, та все одно лишився на мiсцi.

Кiлька з тих, хто йшов попереду, впали навколiшки, решта вклякла, усвiдомивши: стрiлятимуть на ураження, майже впритул, i нiхто не вiдповiдатиме. Аж тодi люди зупинилися, перетворившись iз рiшучого гурту на розгублену юрбу.

– Назад! – повторив тепер уже старшина, вийшовши наперед та вимахуючи пiстолетом. – Жити набридло? Подурiли зовсiм! Спроба втечi – розстрiл на мiсцi!

– А куди тiкати?

Вiд гурту вiдокремився високий, коротко обстрижений чоловiк у бруднiй шинелi. Говорив голосно, його почули навiть по той бiк огорожi, тому наляканi зойки вiдразу стихли. Старшина, не чекаючи нiчого подiбного, опустив пiстолет, жестом звелiв солдатам також забрати зброю.

– Ти що сказав? Хто такий? – гаркнув на зухвальця.

– Антонюк мое прiзвище. Якiв. – І, помовчавши, додав уже не так твердо: – Рахiвник.

– Значить, грамотний. – Старшина сплюнув собi пiд ноги. – Коли так, Антонюк, скажи всiм тут: треба сидiти, де посадили, i чекати, поки завтра вас поведуть далi. Там отримаете новий наказ.

– Нам нiхто не мае права наказувати.

Чотар вiдчув на собi погляд Цвяшка. Зиркнув на нього – Степан криво посмiхнувся й для чогось пiдморгнув. Потiм кивнув уперед, закликаючи стежити за розвитком подiй. А старшина тим часом закляк, немов отримав раптовий удар чимось сильним по головi. Перетравив почуте й нарештi промовив:

– У мене наказ таких, як ти, розумнику, не чiпати. Бо не можна налаштовувати проти влади громадян, на яких влада повинна спиратися. Тiльки ж я порушу наказ, i нiчого менi за це не буде.

– Пiдстава?

– Га?

– Питаюся – на якiй пiдставi ви порушите наказ. Самi ж чули, ось перед вами старший сказав – ми ще не присягнули. Тому, згiдно iз законом, поки вважаемося цивiльними. Нiчого такого проти влади жоден iз нас не говорив i тим бiльше – не робив. Бо таких знають, i забирають не у ваше вiйсько. Значить, якщо ми не заарештованi, наказам можемо не коритися.

Поки Антонюк говорив, старшина поволi отямився. Пiстолет не заховав, але почав ним гратися, крутячи й злегка пiдкидаючи в руцi. Коли Якiв замовк, старшина гмикнув, знову сплюнув, тепер уже – у бiк невдоволеного.

– Ти, мужик, не розумний. Помилився я. Ти – дурило. І всiм тут показуеш дурний приклад. Хiба забув – вiйна! А я на територii збiрного пункту представляю твою законну владу. Це значить, Якiв Антонюк, я тебе, як вiйськовий i представник влади, можу розстрiляти, навiть якби ти був без ноги й тебе б не брали в армiю. Причин – мiльйон.

– Капiтан перед вами говорив…

– Мовчати! – перервав старшина. – Не капiтан, а товариш капiтан! І мало що й кому вiн говорив! Де ти тут капiтана бачиш? Його не буде, усi питання до мене! А я тобi все сказав! Тебе, – вiн тицьнув на Якова дулом, – i будь-кого хто завгодно може розстрiляти за найменшу непокору! Хiба ти не зрозумiв досi: пiд час вiйни непокора владi прирiвнюеться до зради? Коли ти вже таке теля, то я ось усе розтовк. І тобi, i всiм iншим. Питання!

Над головами зависла тиша.

– Я тутешнiй, – промовив Антонюк глухо. – Он там моя жiнка з дiтьми. І то все жiнки з нашого села. Вони iсти принесли. Де тут порушення? Хiба не можуть передати?

Старшина озирнувся на мовчазний жiночий гурт, наче ось щойно побачив, потому повернувся назад, крекнув:

– Чому – не можуть? Можуть. Але не положено.

Гордий iз самого себе, вiн розвернувся до жiнок усiм корпусом. Автоматники розступилися, нiби так його було гiрше видно. Заховавши пiстолет у кобуру, старшина повторив, тепер уже для iнших глядачiв:

– Чули все? Не положено. Ідiть по хатах. І дiтвору сюди бiльше тягати не треба.

У жiночому гуртi мов бджоли загули.

– Права не маете! – вигукнула одна з жiночок. – Вони не арештованi!

– Та навiть арештованим побачення дозволяють i передачi, хiба забула! – пролунало у вiдповiдь.

– У москалi забрили. То, вважай, арештували, – додав хтось iз гурту.

– Уляно, пощо дiтей привела! Забирай геть! – крикнув Антонюк.

Дружина не послухала. Навпаки – рiшуче вивела iх поперед себе, хлопчиковi тицьнула в руки невеличкий клумак, а коли заговорила, голос задзвенiв:

– Ми нiчого поганого не хочемо! Поiсти принесли людям! Навiть нiмаки пускали нас полонених годувати! І ми всiх годували! Ваших, червоних, так само, i ляхiв теж! А тi ж нас тут рiзали й убивали!

– Уляно!

На його вигук жiнка знову не звернула увагу, далi вела свое:

– Бабiв боiтеся – дiток пустiть! Хай вони все передадуть! Ми тут постоiмо! Чи ви з дiтьми будете воювати? Уже скоро рiк ячите нам про справедливу владу! Де вона, де?! Ходiть усi!

Махнувши рукою, Уляна закликала жiнок ступити ближче до огорожi.

За мить через дрiт летiв перший клумак.

Автоматники вiдреагували на рiзкий рух, натиснувши на спуски. Спершу не витримав один, його в унiсон пiдхопив зовсiм молоденький, що стояв поруч. За ним стрельнули iншi, але зi свого мiсця Чотар бачив чiтко: саме молодий солдатик не впорався, не пiдняв дуло, аби черги пiшли вгору.

Хлопчик з клунком закричав i осiв, завалюючись на бiк.

Солдатик утупився в нього, опустив автомат, вирячив очi.

– УБИ-И-И-И… – усi жiночi голоси злилися в один, до нього домiшався дитячий плач.

– Гадюка! – заревiв Антонюк, сiпнуся на солдатика, та iнший, котрий поруч, старший i досвiдченiший, збив чоловiка прикладом. Коли той упав, ударив згори. Раз, два, бiльше не встиг – Якова спритно оточили, прикрили вiд ударiв.

Старшина знову висмикнув пiстолет iз кобури, пальнув у повiтря, рявкнув:

– Стояти! Вiдставити! Забрали зброю, вашу мать! Подурiли!

Чомусь подiяло – жiнки стихли, вiдступили далi, тiльки Уляна сидiла бiля пiдстреленого хлопчика, поклавши синову голову собi на колiна, а донька поруч сiпала маму за лiкоть, тихенько пiдвиваючи.

– Бачите, до чого довели! Якого хера полiзли! Сидiть собi тихо! – розходився старшина, далi видавши, як на Чотаря, зовсiм уже дурне: – Хiба тут голодом морять? Дурнi ви баби! Шкоди тiльки наробили! – І вiдразу, без переходу, ступив до солдатика, затопив у пику: – Не бачиш, куди смалиш? Мене пiд трибунал пiдводиш? Ти сам туди пiдеш, рачки полiзеш!

– Товаришу старшина…

– Мовчати! – Вiд безсилоi лютi той тупнув ногою, розбризкуючи багнюку. – Забрали б уже вас усiх звiдси швидше! Ненавиджу, як набридли, осточортiли, остогидiли хохли!

– Уляно! – знову вигукнув Антонюк, хоч його негайно затюкали.

– Яшко, живий! – озвалася Уляна. – Дихае, Яшко!

На старшину новина подiяла так, нiби другим сильним ударом його привели до тями. Забувши про солдатика, вiн стрепенувся, крутнувся на каблуку, ступив до огорожi майже впритул.

– Везе ж тобi, бабо! Усiм ту

пощастило. Не лiзь, куди не треба. Чула, мужик сказав – дiтей бережи. А ти?

Уляна пiдвела голову. Далi сидiла, пестила рукою сина, який уже отямився вiд шоку й розплющив очi, тихенько стогнучи. Дивлячись прямо на старшину, роздiлена з ним колючим дротом, сказала, мов плюнула:

– Ненавиджу.

Прозвучало, як минулого разу, голосно й дзвiнко. Чотаревi навiть здалося – луна пiшла.

Клацнули автоматнi затвори.

Хтось iз жiночого гурту знову зойкнув.

Старшина вкотре сплюнув, копнув клумак, що валявся поруч, махнув рукою:

– Та горiть ви всi вогнем! От же ж блядство! Чорт iз вами, баби, пiдходьте по черзi. Ви, – глянув на автоматникiв, – стали в ряд, зробили коридор. Отуди, мiж вами, хай кидають. А ви, – розвернувся до мобiлiзованих, – так само по одному пiдходьте й берiть свою шамовку. І все, бiльше нiхто нi з ким не говорить. Виконуйте!

Поки вартовi ставали у два ряди, старшина, згадавши щось, тицьнув у ще осоловiлого солдатика:

– Ти.

– Так точно, товаришу старшина! – виструнчився той.

– Що «так точно»? Прiзвище твое забув.

– Рядовий Яблочков!

– Як?

Це справдi прозвучало кумедно.

– Яблочков, – повторив солдатик, для чогось додавши зовсiм не за уставом: – Ваня.

Старшина похитав головою, поклав пiстолет, застебнув кобуру.

– Ось що, Ваня Яблочков. Бiжи бiгом ось до жiнки. Дай iндивiдуальний пакет, хай малого перев’яже. Сам звiдки?

– Рязанський. – І тут же, з погано прихованою гордiстю, додав: – Село Константиново, чули?

– Хрiна менi про кожне село чуть?

– Так у нас же в селi Єсенiн народився!

– Куркульський спiвець ваш Єсенiн. Нам полiтрук казав, – вiдмахнувся старшина, але обстановка вiд цього вже вiдчутно розрядилася. – А ти, рязанський, коли iз села, то даси коневi раду. Он там, бiля будки, – кивок у бiк нашвидкуруч зведеноi караулки, – вiз стоiть, запряжений. Сам пацана до фельдшера завезеш, потiм доповiси.

– А мене не приб’ють? – ляпнув солдатик.

– Приб’ють – не доповiси, – зовсiм уже по-простому, нiби переводячи подих пiсля важкоi роботи, сказав старшина.

І сплюнув, утративши враз iнтерес до всього довкола.

Цвяшко знову пiдсiв до Чотаря, коли табiр поволi огорнули сутiнки.

– Тримай картоху, – простягнув йому картоплину в кожушках, а коли Мирон узяв, видобув iз кишенi потовчене яйце, почав лупити.

– Ти так на все глядiв, наче радiв, – сказав Чотар. – Подобаеться?

– Еге. – Степан посмiхнувся, та знову застогнав, торкнувшись вiльною рукою пошкодженого рота. – Щось москалi ниньки добрi. Мене, бач, пожалiли. Дитину не добили, Яшко живим лишився. Бережуть.

– Оце тiшить?

– Мене, Мироне, тут нiчого не радуе. – Вiн намалював рукою в повiтрi неправильне коло. – Тому я й тiкав не знати куди.

– Недалеко забiг.

– А тобi наче це до душi. Ну, що зловили мене й боки нам’яли.

– Дурило. – Чотар вiдкусив шматок картоплини.

– Ти сильно вумний, як вутка. – Цвяшко висипав бiля себе яечнi лушпайки, навернув зверху носаком чобота землi. – Хоча… Може, i мудрий. Я тут чув, можуть завтра пропонувати записуватись у самооборону. Мiсцеву. Залiзно на фронт не поженуть.

– «Яструбки»?

– Отож. Хочеш – давай.

– Мо’, з тобою вдвох? До пари?

Степан куснув яйце непошкодженим краем рота, обережно прожував, знову скривився. Мирон пiсля короткоi паузи шарпонув його за лiкоть.

– А може – той? Завтра рано рвонемо?

Цвяшко закашлявся вiд несподiванки, ледь не вдавившись. Чотар постукав його по спинi.

– Чого ти?

– Нiчого. – Степан перевiв подих.

– Злякався?

– Краще скажи, чого це раптом надумався. Сидiв собi тихенько – i мов з дуба впав: гайда, мовляв, разом. Чому я маю тобi довiряти? Ти хто такий узагалi?

Мирон знiтився. Це вже скидалося на допит – пiсля повернення комунiстiв його викликали до районного управлiння НКВС. Навiть переночував у камерi, де досвiдченi люди заспокоiли: було б щось, вiдразу б забрали в область i говорили б iнакше. А так для порядку допитували всiх без винятку, хто пережив нiмцiв i лишився живий, не примкнувши до жодного пiдпiлля, хоч бiльшовицького, хоч повстанського, i не воюючи анi за червоних, анi за украiнських партизанiв.

Та аж тепер Чотар мав зрозумiлу для себе вiдповiдь на подiбнi питання.

Ще рiк тому можливо було лишатися нейтральним. Анi за тих, анi за сих, сам за себе, чим Мирон потайки пишався, хоч уголос намагався не говорити. Нинi ж Степан Цвяшко, якого вiн до сьогоднi знати не знав, заганяе в кут, пропонуючи зробити, нарештi, вибiр.

– Пiдсiв – значить, довiра е. А в мене тут родичi. Як удасться втекти – iм попаде. Але якщо не вдасться, уже за тиждень менi дадуть автомат. – Чотар стишив голос, вiд цього сказане звучало лиховiснiше, немов тяжкий вирок. – І будемо ми, як оцей рязанський Ваня Яблочков. Тiльки воно, бач, дурне. Тисне на гашетку й не думае. А ти маеш думати, як не крути. Цей без наказу пальнув, з переляку. Тобi накажуть стрiляти в жiнок i дiтей. Перед цим присягу складеш. Ну, що робитимеш?

– Ішов би ти в дупу, – видихнув Цвяшко. – Без тебе знаю. Але й тiкатиму

сам.

– Я пiду, куди скажеш. Тiльки ти, Степане, уже там. І всi, кого тут зiбрали.

– Давно змикитив?

– Так казав же – недавно. Аби ранiше склав, що до чого, давно б у лiс подався. Та й тепер не пiзно.

Чотар, швидко роззирнувшись навсiбiч, повернувся до Цвяшка, видихнув у лице, заводячись:

– Хочеш iще? Питав мене, у чому рiч? Я тобi скажу. Навiть не в родичах. У багатьох, хто по лiсах ховаеться та iз советами воюе, рiднi живуть собi, й не чiпае iх нiхто. Хай до часу. Тiльки ж усiх однаково не вивезуть звiдси. Ну не бувае такого! Знаю, куди йти, кого шукати, до кого постукати, аби заховали. Далi – що? Сидiти в криiвцi, у пiдвалi, без сонячного свiтла – скiльки? Мiсяць, рiк, два? До кiнця життя? Тi, хто нас ховатимуть, ризикують бiльше, нiж родичi.

– То ти iнших жалiеш? А може, отак прикриваешся? Ну, як хочеш. Інший варiант ти вже знаеш: станеш виконувати накази. Чи у своiх стрiляти, чи на нiмецькi кулемети «за родiну, за Сталiна». – Поклавши до рота останнiй шматок яйця, Степан повiльно прожував, знову торкнувся побитого мiсця. – Нiхто тобi не каже, що треба сидiти, мов щур чи крiт. Я давно готовий шукати лiсових, хай зброю дають. І шукав би сам, аби знав тут, у цих мiсцях, когось. Незнайомих люди по селах бояться, та й по мiстах так само. Ще своi ж придушать, про всяк випадок. Вiд грiха, раптом провокатор. – Випаливши все одним духом, вiн замовк, нiби сам уже був не радий сказаному, вiдтак подумав, додав: – Тому й шукаю, з ким завтра тiкати. Бач, ти нiби думки вмiеш читати.

– Хтозна. Може, i вмiю. Ранiше чого не шукав?

– Кажу ж – думав, комусь приклад покажу. Нас бiльше стане. Там уже, як вiдiрвемося, усi й розберемося.

– Дурний план.

– Тепер маю кращий. Я ж не заспокоюся, Мироне. Або втечу, або застрелять. Та й ти пiсля того, що тут було сьогоднi, теж, бачу, передумав iти в москалi.

– Усяке бачив.

– І я. Але мудро сказав – бачив. Знаеш, збоку дивитись, поки тебе все це не гребе, воно зручно й цiкаво навiть.

– Нiчого цiкавого.

– Еге. Крiм того, братику, що все це вiдбуваеться не з тобою. Нiби.

– Отож, – зiтхнув Чотар. – Нiби. Тому й кажу – тiкаймо разом. Не пiдведу.

Умовляти далi не треба. Вiдчув, що вже готовий, а Степановi це немов передалося.

– Тодi зранку. – Вiн накрив Миронову руку своею. – Раптом ще кого загiтую. Та й нинi в тих, хто зовсiм слiпий, мали б уже баньки вiдкритися. Нiчого: ранiше, нiж треба, нiхто не помре.

Легенько стогнучи, Цвяшко вiдлiпив спину вiд стiни корiвника.

Чотар зупинив.

– Степане…

– Ов?

– Обережно балакай. Хтозна, що в кого в головi. Тут двое з нашого села, один – iз сусiднього. Так самi до вiйськкоматiв зголосилися.

– Бувае.

– Уважай, кажу.

– Та без тебе знаю. Тобi ж повiрив. Чи не можна?

– Треба.

Це Мирон промовив упевнено.

Їх пiдняли вдосвiта.

Свiт довкола огортав рiденький, кольору ранкового молока туман. Вiн стелився низько, нiчого й нiкого не ховав, навпаки – пiдкреслював, робив чiткiшим неповороткiсть, якусь приреченiсть вишикуваноi двома рядами колони. Мобiлiзованi встигли доiсти крихти, що лишилися вiд учорашньоi передачi. Бiльше нiчого не давали, старшина голосно пообiцяв гарячий суп i кашу з м’ясом уже в частинi, наказав вiдчинити ворота.

Вiн очолив рух.

Вартовi, котрi були з ними вiд учора, у цей час помiнялися. На полуторцi прибула свiжа змiна. Довелося чекати, поки вiйськовi здавали й приймали пост. А тодi взвод, який змiнили, розташувався по обидва боки похмуроi колони й нарештi, пiдкорюючись командi, рушили.

Спершу старшина розважався, вимагаючи вiд мобiлiзованих карбувати крок, рухаючись стройовим i наголошуючи, що вже почав навчати завтрашнiх воiнiв вiйськовоi науки. Та скоро, щойно розподiльний пункт зник позаду, вкритий туманом, вiн припинив, дозволивши йти вiльно. Мирон став ближче до хвоста колони, Степан прилаштувався посерединi. Рязанський солдатик Яблочков опинився поруч. Ішов, дивлячись прямо перед собою, стискаючи взятий напереваги автомат i час вiд часу поправляючи ремiнь, який сповзав iз худого плеча – на ньому висiла шинель явно не за розмiром. Зате збiльшувала плечi, роблячи iх ширшими й тим самим додаючи рядовому поважностi передусiм у власних очах.

Звiдси на Ковель колона йшла тiею ж дорогою, що привели сюди. Треба вийти до основноi траси, далi рухатися прямо. Вантажiвок для мобiлiзованих не передбачили. Хоча, як пам’ятав Чотар, коли проводили облави по селах, спiйманих саджали в критi кузови полуторок. Цвяшко вважав таку обставину дуже вдалою для втiлення iхнього задуму. Не треба складного плану. Як iшли, не забули. Щойно порiвняються з лiсом, дiяти за сигналом i далi покладатися на себе.

За нiч, без особливого успiху намагаючись заснути, Мирон остаточно переконався в правильностi прийнятого рiшення. І погодився зi Степаном: щойно все почнеться, нi на кого не озиратися. Інакше – затримка, i це означае смерть. Помирати не хотiлося. Вдала втеча не означала вiрного порятунку вiд смертi. Але Цвяшко нарештi допомiг Чотаревi зрозумiти те, вiд чог

ранiше вiн уперто вiдхрещувався: коли вже помирати, то за себе й за свое.

Колона завернула на битий шлях, пiшла повз високий, порослий молодим лiсом пагорб. На цей час вiд туману лишилися рiдкi бiлi клаптi, з-за смерекових та дубових верхiвок визирнуло сонце, яке встае i заходить, не зважаючи на вiйну. Мирон примружився, i тут здалося – вiн так пiдморгуе сонцю, а воно вiтаеться у вiдповiдь.

На коротку мить забув, де вiн е та до чого готуеться.

Проминули пагорб, з протилежного боку вiдкрився густий ряд дерев.

Степан не попередив нiкого – рвучко, стрибком кинувся на Яблочкова, навмисне збиваючи з нiг i, не зупиняючись, широкими стрибками, так, нiби не його менше доби тому побили, помчав пiд захист лiсу.

Чого хотiв – домiгся: першоi митi нiхто нiчого не зрозумiв.

Окрiм тих, хто знав та готувався. Мирон набрав повнi груди повiтря, ще не остаточно знайшовши в собi кураж. Може, чекав би ще, подумки рахуючи до десяти, тодi – знову до десяти. Але вiд голови колони вже вiддiлився Якiв Антонюк, рвонувши в протилежний бiк, вiдразу намагаючись пiрнути за пагорб, зникнути там, i Чотар, нагнувши голову, теж побiг, вiдштовхнувшись для певностi вiд землi, немов стрибав iз горбика в ставок, як у дитинствi.

– Куди! – загорлав старшина десь попереду.

Навперейми Чотаревi вже спiшив автоматник, готуючись стрiляти на ходу, та його звалили двое, теж наважившись ризикнути. Гримнув пiстолетний пострiл – це старшина оговтався, палив, як вимагае устав, спершу в повiтря. Але частина колони вже розсипалася, хоч iншi, замалим не половина, завмерли на мiсцi, розгублено озираючись, та втiкачiв не наслiдуючи.

Мирон озирнувся востанне, тодi прискорився. Уже петляючи мiж стовбурами, почув трiскотiння автоматiв, змiшане з матом, затим – крики тих, кого черги дiстали. Кулi свиснули й у нього над головою. Не зупиняючись, Чотар на повному ходу протаранив густi чагарi, перечепився ногою об пiдступний корiнь, упав, сильно забившись. Здалося першоi митi – усе, убитий, та враз поруч, над головою, почув рiзке:

– Уставай! Бiгом!

Перевернувшись на спину, розгледiв над собою Цвяшка, схопився за його простягнуту руку. Ривком пiднявши його, Степан, не криючись, застогнав:

– Ребра… Дiдько…

– Ти…

Чотар не договорив – ззаду знову затрiщали автомати.

– Я! – гаркнув Цвяшко. – Бiгом, кажу! Не зупиняйся!

Де взялися сили, Мирон не знав. Та припустив уперед, заглиблюючись у лiс, так скоро, що Степан вiдстав. Озирнувшись, щоб почекати, Чотар побачив – товариш махае рукою, наказуючи не зупинятися. Далi бiг, скiльки було сил, утративши вiдчуття часу. Лише лiс миготiв перед очима, та сонце то пiрнало за верхiвки, то виринало.

Нарештi, вискочивши на якусь галявину, не встояв на ногах – упав iз розмаху на прiлу траву, з-пiд якоi де-не-де вже пробивалася дрiбна зелень. Вiддихався, перевернувся на спину, чомусь зовсiм недоречно усвiдомивши: вибiр зроблено, назад дороги нема, i хай як хотiв до останнього жити й не ховатися, однаково не вийшло.

Поруч затрiщало, повалився Цвяшко, кинув на видиху:

– Усе!

– Ти вчора думав – усе.

– Забув? Сам бiг! Тепер бач, як пiшло! У рiзнi боки! Поки всiх ловитимуть, ми прорвемося.

– Нас не ловитимуть?

– Кажу – усiх. Тiльки ми першi. Вiдiрвалися. Хiба облава, лiс прочешуть. Та нема в москалiв зараз стiльки людей. Поки розберуться…

До Мирона почало доходити: а простий план, схоже, таки вдаеться. Сiвши, вiн потер забите плече. Степан далi лежав, дивлячись у небо.

– Нас не зловлять.

– Чому?

– Бо мене вчора злапали. Бомба, як кажуть, двiчi в одну воронку не падае.

Аргумент сумнiвний. Проте Чотар промовчав, остаточно вiддихуючись.

– Далi як?

– Я тебе маю питати.

– Мене?

Цвяшко теж сiв, потiм – поволi звiвся на рiвнi, глипнув на Мирона згори:

– Ти тутешнiй. Сам казав – знаеш, до кого постукати. Я тут, поки мене тягали, чув краем вуха про Схiдняка. Знаеш такого?

Чотар справдi чув про командира з таким псевдо.

– Особисто нi. Вiн то тут, то там.

– Його б знайти.

– Саме його?

– Чи когось iншого. Я, братику, у погребi сидiти не хочу. В мене, знаеш, за цей час до советiв багато чого назбиралося. То як, заведеш?

Мирон теж пiдвiвся.

– Та спершу подалi звiдси. Досидимо до темряви, я тим часом розтумкаю, де ми е. Як нiч упаде, спробуемо вийти, е кiлометрiв за десять на схiд один хутiр…

4

Луцьк, вулиця Ягеллонська – Гнiдава[6 - Ягеллонська – центральна вулиця Луцька, вiд 1939 року перейменована на вулицю iменi Сталiна. Стара назва поверталася пiд час нiмецькоi окупацii, з приходом радянськоi влади повернули й «актуальну» назву. На момент дii роману неофiцiйно називалася Ягеллонською. Тепер – iменi Лесi Украiнки. Гнiдава – на момент оповiдi село в пiвденнiй частинi Луцька, частина якого приеднана до мiста. Тепер – житловий район.]

Чоловiк любив ii, хотiв вiд неi дiтей.

Мабуть.

Вона намагалася в це вiрити, переконувала себе в тому. Часом реальнiсть iхнiх стосункiв iз Федором усiляко заперечувала подiбнi переконання. Ал

, доходячи до краю, Клавдiя Полинiна завжди мала в загашнику останнiй, залiзний аргумент, об який розбивалися всi сумнiви.

Аби так не було, муж не пробачив би ii.

Ранiше вiн навiть не думав про те, щоб забрати дружину iз собою до мiсця служби. Хоча коли п’ять рокiв тому, навеснi, незабаром пiсля завершення фiнськоi кампанii[7 - Радянсько-фiнська вiйна (30 листопада 1939 – 13 березня 1940), акт збройноi агресii СРСР проти Фiнляндii. Викликана вiдмовою Фiнляндii змiнити власний державний кордон i передати СРСР вiйськову базу Ханко в Карелii. У радянськiй пропагандi називалася «оборонною вiйною СРСР проти агресii буржуазноi Фiнляндii». Завершилася мирним договором пiсля згоди Фiнляндii вiддати агресору частину своеi територii.], тодi ще лейтенанта державноi безпеки вперше вiдрядили до звiльненого вiд полякiв Львова[8 - Радянська пропаганда називала окупацiю всiеi Захiдноi Украiни у вереснi 1939 року «звiльненням братнього украiнського народу вiд польського панування».], Клавдii виповнилося двадцять п’ять i вона дуже хотiла побачити донедавна закритий для неi буржуазний свiт. Мала надiю, що Федора залишать там надовго й вiн, як iншi офiцери, випише молоду дружину до себе. Та Полинiн, який перед тим розмiняв четвертий десяток, був категоричний:

– Москва – столиця. Чого в провiнцiю рвешся? Я сам без охоти iду, бо накази не обговорюються. Довго не затримаюсь, чекай.

Вiн мав рацiю. Для Клави Булановоi, корiнноi москвички, свiт обмежувався рiдним мiстом, лише влiтку розширюючись до пiдмосковних околиць, де ii родина винаймала дачi. Ще школяркою тричi була в Ленiнградi, i такого уявлення про довкiлля дiвчинi цiлком вистачало. Проте в захiдному напрямку все одно тягнуло, але передусiм – щоб на власнi очi побачити, як ii краiна та ii армiя встановлюе справедливий лад на звiльнених вiд буржуазноi Польщi територiях.

У вересневi днi тридцять дев’ятого вони лише чотири мiсяцi, як побралися. Клавдiя прокидалася без будильника ранiше за чоловiка, щоб зiбрати його на службу, i за снiданком Федiр гордо читав iй «Красную звезду» з повiдомленнями ТАРС, де публiкували слова Гiтлера, тодi ще – друга Радянського Союзу, сказанi в Данцигу[9 - 19 вересня 1939 року.]. Не знаючи, що за два роки той порушить усi мирнi угоди, вона пiддакувала, коли Полинiн цитував нiмецького вождя: мовляв, вiн кiлька останнiх мiсяцiв попереджав польського посла в Берлiнi, що Нiмеччина змушена буде дiяти рiшуче, якщо Польща не припинить лiнiю полiтичних, економiчних i митних репресiй. Вона щиро переймалася долею нiмцiв, якi двадцять рокiв тому лишилися на польськiй територii. І палко вiтала повiдомлення про перехiд Червоноi армii в наступ з метою звiльнити вiд польського гноблення населення Захiдноi Украiни й Захiдноi Бiлорусii[10 - 17 вересня 1939 року Народний комiсар закордонних справ СРСР Молотов вручив польському послу Гржибовському ноту, якою Польщу повiдомляли про початок радянського вiйськового вторгнення з метою захистити «братнiх украiнцiв та бiлорусiв».].

– Ми змушенi задiяти армiю. Наша задача номер один – навести в колишнiй Польщi порядок, – пояснював тодi Полинiн таким тоном, нiби виступав на партiйних зборах чи проводив полiтiнформацiю. – Розумiеш, Клаво, поляки не змогли за весь цей час показати себе повноцiнною державою. Ну не вийшло в них, бо в панiв нiколи не виходить. Демократiя завжди сильнiша, i настане час – ми ще й фiнам це доведемо. Є така думка, тiльки це вiйськова таемниця, – поправлявся вiдразу, i Клавдiя млiла, усвiдомлюючи власну причетнiсть до чогось секретного й водночас державного, важливого, без перебiльшення – етапного. – Аби так не було, Польща протрималася б бiльше, анiж два тижнi. Пшик!

Вiн робив губами кумедний звук, немов випускаючи дим. Ця манера неабияк розважала Клавдiю. Перетворюючи ii чоловiка зi страшного, як вважалося, спiвробiтника органiв державноi безпеки на милого, домашнього, затишного Федю – справжнього тут, iз нею, коли нiхто не бачить, бо служба вимагае вiд Полинiна триматися суворо й виявляти прихованих ворогiв.

Вiн тодi так i не взяв молоду дружину iз собою, вперше i не востанне в довоеннi роки залишивши вдома саму. На щастя, щоразу не надовго, зазвичай на два-три мiсяцi, хоча були й короткi вiдпустки. У такi днi, вiдзвiтувавши начальству, Полинiн завжди викроював для Клавдii день, а то й два, якi вони проводили разом. Федору якимось незрозумiлим iй способом удавалося дiставати дозвiл на службове авто. Якщо було лiто, вибиралися за мiсто, купалися, каталися на човнi, вiн вправно веслував i завжди примудрявся так ударити веслом по водi, аби оббризкати ii – нiби ненавмисне.

Клавдiя закохалася в того, хто ii захистить. Уважала Федора Полинiна тим лицарем без страху та докору, на яких тримаеться безпека держави, у якiй вона виростала. У Москвi вона народилася, дитяча пам’ять зберегла картини розрухи й голоду тих часiв, коли бiльшовики тiльки намагалися зберегти захоплену владу, а мiстом гуляли чутки про людожерiв, що полюють на маленьких дiтей.

Батьковi пощастило – працював

друкарнi. Їi працiвники мали непоганi як на той час пайки. Але мама однаково вирiшила краще не шукати поки служби, волiючи вiд грiха подалi тримати трирiчну Клаву вдома. Тож потiм, багато пiзнiше, познайомившись на iнститутському балу з блискучим молодшим лейтенантом держбезпеки, побачила в ньому того, iз ким почуватиметься в безпецi.

Тато на той час десять рокiв, як помер – надихався свинцевими випарами в друкарнi, це зруйнувало його iзсередини. Мама сумно хитала головою, тримаючи себе так, нiби знала бiльше, нiж хотiла чи могла сказати. Проте вiд шлюбу не вiдмовляла, тим бiльше, що Полинiну надали службове житло – окрему квартиру в старому купецькому будинку на Ординцi. Коли молодята заiхали туди, Клавдiя на початках кiлька разiв ловила на собi недружнi погляди нових сусiдiв, здебiльшого старших жiнок. Краем вуха чула, нiбито перед ними там жила родина iнженера, який виявився японським шпигуном, передавав ворогу секретнi проектнi розробки й листувався зi зрадником Люшковим, котрий з Японii готував замах на товариша Сталiна в Мацестi[11 - Люшков, Генрiх Самiйлович (1900–1945), народився в Одесi, з 1917 року – член РСДРП(б), потiм – полiтрук, вiд початку 1930-х – таемний агент НКВС, займався промисловим шпигунством. 1938 року пiд час «великих чисток», уже будучи комiсаром держбезпеки, здався японцям. У сiчнi 1939 року Люшкову приписали органiзацiю замаху на Сталiна в санаторii в Мацестi. Його нiбито мали вчинити бiлогвардiйськi диверсанти, пробравшись до ванноi кiмнати санаторiю водостоком.].

Попри це, Клавдiя Полинiна не сушила собi голову й не переймалася сумним. Вона змирилася з чоловiковими вiдрядженнями й не зважала на те, що коло повсякденного спiлкування не виходило далеко за межi дружин i подруг його товаришiв по службi. Щиро вважала тих, хто косо дивиться на працiвникiв НКВС, або надмiру переляканими, або прихованими ворогами. І вже справдi не хотiла нiкуди iхати з Москви, бо чого шукати добра вiд добра.

Ілюзii розвiялися за кiлька найдовших i найстрашнiших, як думала Клавдiя тепер, днiв у ii життi.

Перша военна осiнь.

Жовтень сорок першого.

Тут, у Луцьку, вона чомусь частiше згадувала, як ранком побачила у своему дворi те, чого не могла уявити в страшних снах: тi самi сусiди, котрi змирилися й навiть почали ввiчливо всмiхатися, викидали з вiкон портрети Сталiна. Горiли червонi томики його праць, поруч зносили книжки з витисненими портретами Ленiна й Карла Маркса на цупких, здавалося, – вiчних обкладинках. Першим бажанням було негайно дзвонити в мiлiцiю або гукати найближчий вiйськовий патруль, щоб наруга припинилася, а ворогiв заарештували. Та, зустрiвшись iз багатьма парами очей, якi випромiнювали водночас ненависть i торжество хай маленькоi, але перемоги, Клавдiя позадкувала, для чогось кивнула i, ненавидячи сама себе, дружину офiцера, за слабкодухiсть, квапливо вибiгла на вулицю.

Тут був справжнiй кiнець свiту.

Уже забувши, що збиралася до мами, Клавдiя цiлий день, до раннiх жовтневих сутiнок, ходила Москвою, то тут, то там натикаючись на видовища мародерства – чоловiки та жiнки тягнули iз залишених крамниць усе, що можна було забрати, а там, де нiчого не було, просто били вiкна й зносили дверi. Повз неi в бiк Володимирського тракту, Рязанського та Єгорiiвського шосе рухалися вантажiвки та службовi ЗІСи. Це була масова, хаотична втеча, i втручання вiйськових вона бачила лише раз – коли шлях одному такому легковику раптом перекрив натовп п’яних робiтникiв.

З салону витягали чоловiка в цивiльному, який репетував та погрожував усiх розстрiляти, а його жiнка, у хутрi, притискаючи до себе iншу шубу, дорогу, каракулеву, вiдбивалася ногами, аж злетiли туфлi. Їi витягнули, забрали шубу, почали волочити за ноги кудись у найближчий двiр – i аж тодi нагодилися солдати. Клавдiя боялася, що погромники помiтять ii, пiсля чого вона повторить долю цiеi дами. Та бiгти не могла, раптом вiднялися ноги, тож притиснулася до стiни й затамувала дихання.

Патрульнi в людей не стрiляли – лише кiлька пострiлiв у повiтря. Мабуть, самi не хотiли ризикувати, бо, як устигла пересвiдчитися Клавдiя, вулиця правила бал у раптово спорожнiлiй Москвi. Влади не було, а вулиця встановлювала власнi закони. Вiдбити втiкачiв удалося, хоч iхнiй скарб вiйськовi мовчки дозволили забрати. Чоловiка це влаштувало, вiн силомiць заштовхнув дружину, вже без хутра, у порванiй сукнi, назад у салон i рвонув уперед.

Ту нiч Клавдiя не спала, боячись, як би не почали ломитися у дверi. Наступного дня переконалася: страхи мали пiд собою пiдстави. Дiйшовши таки до приятельки, яка мешкала недалеко, почула вiд неi: мовляв, уночi вбито двох офiцерських дружин, причому одна була замiжня за вищим чином НКВС. Люди палять документи, а в перукарнi, якi ще дивом працюють, не пробитися: жiнки роблять зачiски, черги стоять на тротуарах, наче за хлiбом.

– У багатьох розв’язалися язики, Клаво. – Подруга говорила на диво спокiйно. – Кажуть, нiмцi вже в Хiмках, не сьогоднi – завтра будуть тут. Боятися iх не треба, бо страшнiше, нiж

у тридцять сьомому, вже не буде.

– Що ти таке плетеш! – шикала на неi Клавдiя, та приятелька вiдмахувалася:

– Сама подумай. Розплющ очi. Чим, по-твоему, займався твiй чоловiк або мiй? Нехай вiн тодi ще в органах не служив, бо мiй так само. Але ж iм тодi мiсця розчистили. Ти забула, як «Правда» друкувала смертнi вироки? Переживемо.

– Гiтлера? – Клавдiя робила круглi очi.

– Так он Париж переживае. Москва теж вистоiть.

Вона не хотiла це слухати, навiть не витримувала – затуляла вуха. Не допомагало. Реальнiсть стрiмко вторгалася, руйнуючи за короткий час усе, у що Клавдiя вiрила та до чого звикла. З чоловiком не було жодного зв’язку – Полинiн служив десь в особовому вiддiлi, за його ж словами, наводив порядки на фронтах, борючись iз дезертирством та iншою зрадою. І в тi моторошнi днi зради не бракувало в самiй Москвi, але Федiр дав про себе знати вже в листопадi. Та навiть не маючи поняття, де чоловiк i чи живий, iй не стрiляло в голову втекти разом з усiма. Хоча б через те, що на iншому, новому мiсцi себе просто не уявляла.

Тепер доводиться приживатися в Луцьку.

А тодi, чотири роки тому, в жовтнi, коли Полинiн був невiдомо де, Клавдiя не знала, що робити, поруч якось так сам по собi з’явився той лейтенант медичноi служби.

За два наступних роки було ще трое, теж офiцери.

Майор Полинiн знав лише про останнього.

Дружинi пробачив.

Його за якийсь час арештували.

Федiр повiдомив про це спокiйно. Пояснив – менше базiкати треба, на вiйнi довгий язик прирiвнюеться до зради. Може, розжалували i в штрафбат запроторили.

Могли й у табiр.

Чи – вища мiра.

А потiм Полинiн заговорив з Клавдiею про дитину.

– Вам подобаеться тут?

Капiтан Нечаев знизав плечима.

– Ваш чоловiк, Клавдiе Артемiвно…

– Скiльки можна! Я не схожа на Артемiвну!

Кажучи так, вона грiшила проти iстини. Дзеркало ясно показувало – своi тридцять iй не даси, щонайменше – пiд сорок. Але вiйна не молодила нiкого. Ось, наприклад, Марту вважала ровесницею, а iй лише за двадцять перевалило…

– Знаете, ви дружина мого начальника. Старшого за званням. Я не можу, не маю права на фамiльярностi.

– Як для не лише пiдлеглого, а й колеги мого чоловiка ви занадто… як би це сказати… Манiрний.

– Тобто?

– Інтелiгентний. – Клавдiя всмiхнулася.

– Хiба в нашiй роботi не може бути, як ви сказали, iнтелiгентних людей?

– Чому. Можуть. Поки не почнуть цю роботу.

Вона вiднедавна не боялася ступати на слизьке й навiть сама час вiд часу дозволяла собi провокувати чоловiка. Уже навчилася надавати кожнiй небезпечнiй за змiстом фразi iншого, переважно нейтрального звучання.

– Даруйте, Клавдiе Ар…

– Клавдiя.

– Так, Клавдiе. – Капiтан пристав на ii гру, якщо це, звiсно, була гра. – Не зовсiм вас розумiю. Ви хочете сказати, що наша служба якось псуе людей, котрi вважають себе порядними й iнтелiгентними?

– Зникае iлюзiя бiлих рукавичок. Ну, хiба можна стояти на сторожi безпеки держави й при цьому не забруднити рук? І варто усвiдомити: маете справу не з тим брудом, вiд якого потiм можна легко вiдмити руки.

– Я не такий наiвний, яким ви мене бачите. Зрештою, бачив усякого й приймав, повiрте менi, не дуже делiкатнi рiшення.

– Чого ж, вiрю, – зiтхнула Клавдiя. – Через те називати дружину старшого за званням на iм’я – не найбiльший грiх нинiшнього часу. Домовмося про це.

– Добре, – легко погодився Нечаев. – Але в такому разi я – Андрiй. Таке просте iм’я.

– Аби не бентежити нас обох, Андрiю, то називатимемо одне одного на iм’я, коли ми отак, як зараз. Самi.

…Вони зустрiлися випадково, бiля замку Любарта. Квартиру Полинiну видiлили в центрi, в одному з уцiлiлих будинкiв на вулицi, яку тут за звичкою називали Ягеллонською. Дiзнавшись вiд нових знайомих, що Марта живе десь у Гнiдавi, подумала – у чорта на рогах. Та потiм освоiлася й переконалася: дiйти туди можна хвилин за двадцять, i пiша прогулянка була приемною. Клавдiя могла йти коротшим шляхом, та щоразу навмисне робила гак. Їй подобалося ходити саме тут, повз давнi мури. Вiд холодного каменю вiяло чимось справжнiм, вiдчуттiв вона не могла собi пояснити, а пiсля кiлькох спроб уже й не хотiла.

Досить того, що мiцна стiна додавала iй втраченоi за роки вiйни впевненостi будь у чому взагалi. Лише заради того не варто шкодувати, що переiхала з Москви в хай старовинне, не звичне оковi, та все ж не близьке за духом, до того ж – виклично провiнцiйне, як вона вперто вважала, мiсто. Та iнакшого вибору все одно не мала.

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Примiтки

1

Умовна демаркацiйна лiнiя, запропонована мiнiстром закордонних справ Великоi Британii Джорджем Керзоном пiд час польсько-радянськоi вiйни 1920–1921 рокiв як можливий кордон мiж бiльшовицькою Росiею i щойно вiдновленою Другою Рiччю Посполитою. Остаточно затверджена в статусi кордону мiж СРСР та Польщею в серпнi 1945 року. (Тут i далi прим. авт.)

2

Лютий – березень 1944 року.

3

Докладнiше про це – у першiй частинi трилог

i, романi «Чорний лiс».

4

23 червня 1941 року органи НКВС розстрiляли бiльшу частину в’язнiв луцькоi тюрми, облаштованоi на територii колишнього Окольного замку. Розстрiлювати наказали навiть тих, стосовно кого лише розпочали слiдчi дii. Страчували переважно «полiтичних», засуджених за незначнi кримiнальнi злочини напередоднi вiдпустили. Загальна кiлькiсть жертв – 2000 осiб.

5

Ідеться про постанови ЦК ВКП(б) i ЦК ВКП(б)У, ухваленi на початку 1945 року, у яких iшлося про активiзацiю антиповстанськоi боротьби на всiй територii Захiдноi Украiни. На ii виконання з 10 по 31 сiчня радянськi вiйськовi пiдроздiли почали операцiю, вiдому як перша «Велика блокада».

6

Ягеллонська – центральна вулиця Луцька, вiд 1939 року перейменована на вулицю iменi Сталiна. Стара назва поверталася пiд час нiмецькоi окупацii, з приходом радянськоi влади повернули й «актуальну» назву. На момент дii роману неофiцiйно називалася Ягеллонською. Тепер – iменi Лесi Украiнки. Гнiдава – на момент оповiдi село в пiвденнiй частинi Луцька, частина якого приеднана до мiста. Тепер – житловий район.

7

Радянсько-фiнська вiйна (30 листопада 1939 – 13 березня 1940), акт збройноi агресii СРСР проти Фiнляндii. Викликана вiдмовою Фiнляндii змiнити власний державний кордон i передати СРСР вiйськову базу Ханко в Карелii. У радянськiй пропагандi називалася «оборонною вiйною СРСР проти агресii буржуазноi Фiнляндii». Завершилася мирним договором пiсля згоди Фiнляндii вiддати агресору частину своеi територii.

8

Радянська пропаганда називала окупацiю всiеi Захiдноi Украiни у вереснi 1939 року «звiльненням братнього украiнського народу вiд польського панування».

9

19 вересня 1939 року.

10

17 вересня 1939 року Народний комiсар закордонних справ СРСР Молотов вручив польському послу Гржибовському ноту, якою Польщу повiдомляли про початок радянського вiйськового вторгнення з метою захистити «братнiх украiнцiв та бiлорусiв».

11

Люшков, Генрiх Самiйлович (1900–1945), народився в Одесi, з 1917 року – член РСДРП(б), потiм – полiтрук, вiд початку 1930-х – таемний агент НКВС, займався промисловим шпигунством. 1938 року пiд час «великих чисток», уже будучи комiсаром держбезпеки, здався японцям. У сiчнi 1939 року Люшкову приписали органiзацiю замаху на Сталiна в санаторii в Мацестi. Його нiбито мали вчинити бiлогвардiйськi диверсанти, пробравшись до ванноi кiмнати санаторiю водостоком.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить