Група залiзного порядку
Андрiй Анатолiйович Кокотюха

TeenBookTo
Андрiй Кокотюха (нар. 1970 р. у м. Нiжин на Чернiгiвщинi) – сучасний украiнський письменник, сценарист, журналiст. Автор понад 60 художнiх, документальних та науково-популярних книжок. Кiлька рокiв поспiль входить до топ-10 авторiв, чиi твори е лiдерами продажiв в Украiнi, за що вiдзначений як «Золотий письменник» (2012). А ще Андрiй Кокотюха пише чудовi дитячi книжки.

До цього видання увiйшли двi повiстi про пригоди Максима Бiлана та Дениса Черненка – «Колекцiя гадiв» та «Група залiзного порядку».

Друзi вiдпочивають у селi на Полтавщинi, i все було б звично, якби раптом Максим випадково не побачив у водi якесь страховисько. Зрозумiло, що юний детектив не мiг не перейнятися цим фактом i не почати розшукувати причину появи гада у iхнiй рiчцi.

Але виявляеться, що гади-плазуни значно безпечнiшi за гадiв-людей. Обом хлопцям треба проявити неабияку смiливiсть i кмiтливiсть, бо iхнiм супротивником цього разу стае надзвичайно небезпечна i розумна людина на iм’я Анатолiй Громовець, яка до того ж мае впливових друзiв.

І яким же здивуванням було для Максима та Дениса, коли цей Громовець, прозваний Плазуном, стае директором школи, де навчаються юнi детективи…

Андрей Кокотюха

Група залiзного порядку

© А. Кокотюха, 2009, 2014

© М. С. Мендор, художне оформлення, 2019

© В. С. Печеник, iлюстрацii, 2020

© Видавництво «Фолiо», марка серii, 2017

Колекцiя гадiв

1. Гарячi перегони

Сонце пекло немилосердно. Здавалося, ще трохи – i наскрiзь пропече.

З Дениса Черненка рясно збiгав пiт. Голий тулуб та розпашiле обличчя вкривав тонкий шар пилюки. Курява, яку здiймали учасники перегонiв, осiдала на спiтнiлiй шкiрi. Через це не можна було розiбрати, засмаглi хлопцi чи бруднi.

Максим Бiлан не залучився до змагань саме з цих причин. На велосипедi вiн iздити вмiв, навiть вивчив деякi простенькi фiнти на спецiально обладнаному майданчику неподалiк вiд дому. На скейтi не тримався, в роликах чомусь болiли ноги, а ось велосипедовi Максим раду давав.

Та це не означало, що треба гасати пiд розпеченим сонцем, дихати пилюкою, повертатися розпеченим та брудним i бути вiд цього на сьомому небi вiд щастя. В усякому разi, його приятель Денис справдi був вiд цього щасливий. Добре хоч руки перед iжею не забував мити.

Вже тиждень хлопцi жили в селi Зозулястому на Полтавщинi. Обое гостювали в Денисовоi бабусi. Черненка мама вiдправляла сюди кожного року щонайменше на мiсяць – дихати свiжим повiтрям i заодно дати iй спокiй. Сама вона з меншими дiтьми перебиралася сюди в серпнi, коли зазвичай брала вiдпустку або домовлялася про неi на всiх своiх роботах. Черненки жили без батька, тож мама, окрiм основноi роботи, пiдробляла ще в рiзних мiсцях, аби тягнути родину.

А Максимових батькiв несподiвано запросили за кордон на важливу та солiдну конференцiю. Вiдмовлятися не хотiлося, але й лишати тринадцятирiчного хлопця самого вдома – теж. Хоч як Максим переконував батькiв, що вже дорослий i носа йому витирати не треба, мама лишалася невблаганною. Тато запропонував единий розумний вихiд – нехай iхнiй син погостюе трохи в Зозулястому разом iз своiм другом.

Ще тиждень тому Максим Бiлан не мiг упевнено сказати, що Денис Черненко – дiйсно його друг. Денис – той узагалi не розумiв, як i чому за останнi мiсяцi життя звело його з цим вiдмiнником, якого вiн вважав «матусиним синочком» i до якого ставився коли насмiшкувато, а коли – вiдверто вороже.

Щоправда, останнiм часом Черненко мав кiлька можливостей переконатися: його власне вмiння хвацько забивати м’ячi та щотижня збiльшувати кiлькiсть пiдтягувань на турнiку проти Максимовоi кмiтливостi та начитаностi виглядае дещо блiдо. Розумiння цього лише дратувало Дениса. «Ботанiк», який задихався на стометрiвцi, знаходив вихiд у таких ситуацiях, де Черненко своiми м’язами нiчого зробити не мiг. Виходило, що результат усiх Денисових виснажливих тренувань не вартував кiлькох прочитаних Максимом книжок.

Але пiсля того, як у перший же день свого приiзду в Зозулясте хлопцi прославилися на все село, врятувавши вiд злочинцiв доньку мiльйонера Короля, свою думку про приятеля Черненко змiнив. Лише вони двое знали, як усе насправдi вiдбулося з тим викраденням. Максимове прозрiння вiдбувалося в Дениса на очах. І вперше за весь час близького знайомства з розумником Черненко побачив, як той не радiе з того, що в останнiй момент прорахував ситуацiю i вивiв iстинних винуватцiв на чисту воду.

Інодi видима перемога може сприйнятися переможцем за поразку.

Хоч Денис не вважав, що тодi вони програли, весь наступний день вiн не впiзнавав свого приятеля. Той ходив, наче у воду опущений, i лише вечiрне купання в рiчцi Хорол, яка текла за селом, трохи привело його до тями. Всi попереднi iсторii Максим зазвичай охоче обговорював. Цю – не хотiв, хоча не щодня iм доводилося ганятися за злочинцями на справжньому вертольотi.

Дивно, але переживаннями Максима перейнявся i Денис. Вiн завжди

вiдзначався мiцним сном. Але тiеi ночi вперше на своiй пам’ятi довго не мiг заснути. Крутився з боку на бiк i думав: вiн теж повiрив тодi в ту iсторiю з викраданням. Теж викладався на всi сто, рятуючи дiвчину, за якою гналися крадii. Та потiм з’ясувалося: iх обох обвели довкола пальця – i Максима, розумника, i Дениса, спортсмена.

Це означало: вони насправдi рiвнi. Нiчим один вiд одного не вiдрiзняються. Для кожного з них завжди може знайтися сильнiший та розумнiший супротивник. А значить, зробив висновок Денис, iм обом слiд триматися разом. З цiею думкою вiн благополучно заснув. Аби на ранок рiшуче затягнути Бiлана до гурту сiльських хлопчакiв, своiх давнiх друзiв та приятелiв.

Саме сьогоднi iхня компанiя прийняла виклик вiд хлопцiв iз сусiднього села Бережани. «Береги», як вони себе називали, запропонували «зозулям», як вони охрестили своiх суперникiв, визначитися, чие село краще ганяе на велосипедах. Усе це не просто так – подивитися на змагання зiбралося чоловiк десять iз Бережан та чоловiк п’ятнадцять вiд Зозулястого. Серед обох груп пiдтримки були дiвчата, тому учасники перегонiв старалися як могли.

Кожна команда складалася з п’яти чоловiк. Спочатку треба було на швидкiсть проiхати сто метрiв битою дорогою. Потiм те ж саме – полем. Пiсля того вигадали естафету: проiхати сто метрiв, розвернутися на повнiй швидкостi, повернутися назад i передати естафетну хусточку наступному гравцевi. Нарештi – з розгону заiхати на велосипедi у воду. Хто далi заiхав, той i перемiг. Щоб мiряти вiдстань, один «зозулинець», Юрко Громницький, захопив iз дому батькiвську рулетку.

Проти участi Дениса в командi «зозуль» нiхто не заперечував. У Бережанах його знали i давно вважали за мiсцевого, який з якихось незрозумiлих причин бiльшу частину року живе в Киевi. Максим зайняв мiсце серед вболiвальникiв.

Цi змагання вiн сприймав не лише як екстремальнi, а i як дуже бруднi. Бiлан був чистоплотним хлопцем.

Навiть не думав у все це втягуватися.

2. Потрiбен стрибок

Поки що обидвi команди йшли, як кажуть, голова до голови.

У перегонах на сто метрiв лiдером стали «береги». Вова Пономаренко iз Зозулястого так рiзко рвонув iз мiсця, що його велосипед став сторчака i хлопець перелетiв через кермо. На щастя, приземлився вдало, тут же знову осiдлав двоколiсного коня i погнав за суперником, та дорогоцiннi секунди все ж таки втратив. А в нього були реальнi шанси «зробити» свого противника, Грицька Вовчука з Бережан, – той був слабшим. Перший результат змагань – 3:2 на користь «берегiв» i 1:0 у загальному рахунку.

Та на полi «зозулi» зрiвняли рахунок. Колесо Вiтька Соломахи з Бережан потрапило в якусь ямку, мало не зiгнулося, Соломаха розбив носа та колiно, проте з дистанцii не зiйшов. Хоча фору Черненковi, своему суперниковi, все одно дав: Денис подолав сто метрiв поля, наче справжнiй екстремал. А в наступнiй парi «зозулi» отримали перемогу просто по очках. Тому результат був 4:1 на iхню користь. Таким чином, загальний рахунок – 1:1.

З естафетою взагалi вийшов цирк. Розвернутися на повному ходу не вдалося майже нiкому. Пiд загальний регiт щасливих вiд цього видовища вболiвальникiв майже всi гравцi падали в пилюку. Когось придавлював велосипед, хтось сам опинявся на ньому зверху. Проте Грицьковi Вовчуку единому вдалося не впасти, отже команда Бережан автоматично виграла, звiвши рахунок до результату 2:1.

Лишилися тiльки стрибки у воду. Стрибки – сильно сказано. Хлопцi вибрали не лише пологу дiлянку берега, а й таке мiсце, де рiчкове дно виявилося не дуже замулене. Колеса не повиннi вгрузати в мулi, iнакше чистоi перемоги не буде нi в кого.

Та хоч цей останнiй етап змагань i вийшов найвеселiшим, визначити переможця тут виявилося найскладнiше. Нiхто, заiхавши у воду на повному ходу, не змiг утримати велосипед. Кожен падав пiд загальний регiт, здiймаючи хвилю бризок. Хоч мiряй метром, хоч не мiряй, перемогу не можна було записати жодному iз гравцiв. І, як результат, жоднiй командi.

Коли остання пара суперникiв хлюпнулася в рiчку майже одночасно i майже поруч, Вiтька Соломаха заявив:

– Ну все, бiйцi, тут без варiантiв. Бовтаемося, наче жаби. Або переграемо цей тур, або ми виграли.

– Чого це ви виграли! – пiвнем пiдскочив до нього Черненко, який пiд пекучим сонцем уже встиг майже повнiстю висохнути. – Нашi iздять швидше, а вашi виграли?

– Вашi падають красивiше, – втрутився Вовчук. – За падiння вам дамо спецiальний приз – качан вареноi кукурудзи.

– Тобi вiд твоеi ж кукурудзи живiт заболить! – вишкiрився на нього Денис. – Бо я тебе нею нагодую, якщо такий розумний!

– Чого ви завелися, пацани? – наспiв Вова Пономаренко. – У нас суддi е – хай вони вирiшують. Для чогось же вони тут сидять.

Суддями взяли Валю, дiвчину з Бережан, i Галю, дiвчину iз Зозулястого. Звiсно, вони могли мiж собою посваритися, вiдстоюючи перемогу кожна своеi команди. Проте хлопцi цього навiть не припускали: якщо хтось на перегонах прийшов першим – це очевидно. Вiд дiвчат вимагалося просто оголошувати: «На старт!

Увага! Марш!», а далi просто визначати, хто виграв, а хто пас заднiх. Тому спортсмени нiчим не ризикували i не боялися нечесного суддiвського вироку.

– Суддi не зможуть нiчого як слiд вирiшити, – зiтхнув Соломаха. – Бо справдi, з цими заiздами у воду фiгня якась виходить. Колеса грузнуть, i все тобi. Треба просто щось iнше придумати.

– Справедливо, – погодився Денис, одразу вiдiйшовши. – Тiльки ми вже на великах хiба не лiтали.

– До речi! – стрепенувся Вовчук. – Ось i полiтаемо. Дивiться, он там, – вiн кивнув лiворуч.

Решта хлопцiв повернули голови. Трохи далi берег пiднiмався вгору i нависав над рiчкою невеличким, але й не надто низьким пагорбом. При бажаннi цей пагорб можна було вважати трамплiном.

– Метрiв зо два над рiвнем води, – зауважив Соломаха.

– Те, що треба, – сказав Пономаренко. – Тiльки якщо хтось пiдiбгне хвоста…

– А ми простiше зробимо, – заявив Вовчук. – Знаете, як? Усi стрибати не будуть. І нiхто з нас не буде. Фiнал нехай вирiшать самi вболiвальники. Слабо?

– Це як? – не розумiв Денис.

– А дуже просто. Ви вибираете кандидата серед наших. Ми – серед ваших. Якщо стрибнуть обое – гаразд: нiчия. Купаемося, потiм кавуни iмо. А коли той, кого оберуть, вiдмовиться з переляку, перемога записуеться iншiй командi навiть без стрибка. Годиться?

– Раптом обое вiдмовляться? – припустив Соломаха.

– Двох iнших оберемо. Нормальний хiд, пацани, хiба нi? Вболiвальники рятують свою команду.

– Годиться, – кивнув Черненко. – Тiльки все ж таки якщо хтось вiдмовиться, iнший нехай стрибае. Хай доводить свою смiливiсть. Інакше або переграемо, або…

– Без «або»! – перебив його Вовчук. – Нехай так буде. Пiшли до людей.

Хлопцi рушили до гурту вболiвальникiв, якi з цiкавiстю чекали, до чого ж домовляться iхнi команди. Пiдкликавши до себе дiвчат-суддiв, велогонщики виклали iм свою iдею.

– Оригiнально, – погодилася Валя.

– Може бути, – пiдтвердила Галя. – Головне – судити дуже просто. Вiдмовився – програв. Стрибнув – виграв. Двое стрибнули – нiчия.

Тепер лишалося обрати тих, вiд кого залежатиме доля кожноi команди.

3. Коротка паличка

Несподiвана iдея вболiвальникам сподобалася.

Бiльшiстю серед них були дiвчата. Їм, звiсно, стрибати на велосипедi з трамплiна в рiчку нiхто не пропонував. Лишалося четверо хлопцiв з Бережан, п’ятеро – з Зозулястого, i Максим Бiлан, який не розумiв затятостi суперникiв, та до себе ii зовсiм не притягав. Денис тут свiй, вiн, Максим, – гiсть. Нi ваш, нi наш. У всякому разi, йому здавалося – саме так його тут всi i сприймали: друг Черненка, герой-рятiвник, але все одно – чужак.

Тому вiн спокiйно, навiть iз цiкавiстю почав стежити за розвитком подiй.

А вiдбувалося все досить просто. Спочатку Вова Пономаренко попросив «берегiв» стати пiвколом. Тодi пiд смiшки кiлька разiв пройшовся повз хлопцiв. Нарештi тицьнув пальцем у груди одному з них – невисокому на зрiст Костику Чепiзi.

Костик був на рiк менший вiд усiх велогонщикiв. Та це нiчого не доводило. Його задерикуватий характер у Бережанах добре знали. І те, що вибiр Вови впав саме на нього, пiдтверджувало: зовнiшнiсть оманлива. Саме з Костиком нiхто iз Зозулястого нiколи толком не перетинався. Звiсно, дехто з хлопцiв знав, як його звуть. Маленького зросту, з рясно вкритим ластовинням обличчям, клаповухий, вiн справдi був схожий на таку собi невинну ясочку.

– Не пiдведи, малий! – вигукнув Соломаха.

– Спокуха! – промовив Костик Чепiга з таким серйозним виглядом, що решта глядачiв укотре не втрималася вiд смiху.

Зробивши рукою заспокiйливий жест, клаповухий Костик iз поважним виглядом вибрав собi велосипед, зупинившись на машинi Вовчука. Вмостившись у сiдлi, вiн зробив коло пошани, зiскочив i дiловито запитав:

– Ну, хто на старенького?

Збоку все це виглядало справдi кумедно. Максим давно так не забавлявся. Вiн узагалi думав, що такi персонажi бувають тiльки в комедiях.

Раптом вiн вiдчув на собi чийсь пильний погляд. Ще смiючись, вiн глянув туди, звiдки прийшло вiдчуття, i зустрiвся очима з Вiтьком Соломахою. Той мiряв його дуже серйозним поглядом, нiби вирiшуючи щось серйозне.

В Максимову душу закралися недобрi передчуття. Наче на пiдтвердження iх, Соломаха ступив до гурту вболiвальникiв «зозуль». Вiн не обтяжив себе проханням стати пiвколом, рядком чи ще якось. Бачив перед собою цiль, а точнiше – жертву, i негайно вказав на неi пальцем.

– Ось вiн нехай стрибне!

Реакцiя Дениса Черненка виявилася дуже швидкою. Вiн миттю опинився мiж Вiтьком i Максимом. Поки Бiлан переварював усе, що трапилося, Черненко вже кричав:

– Не вийде! Вiн взагалi не при дiлах!

– А якi тут у нас дiла? – в голосi Соломахи чулися глузливi нотки. – Тут лише спорт. Твiй друг з тобою, значить – вiн за вас. Чи проти?

– Чому проти? – не зрозумiв Денис.

– О! Значить – за. Коли так, тодi твiй друг грае на рiвних з усiма. І якщо вiн зараз вiдмовиться стрибати, ваша команда програла. Ми щойно про це домовилися. Навiть суддi пiдтвердять – усе чесно, все за правилами.

У бiль

остi життевих ситуацiй Максим вирiшував щось для себе пiсля роздумiв. Тривалих, нетривалих – жодноi рiзницi. Головне, що вiн завжди давав собi час подумати. Зараз на роздуми лишалися не хвилини, а навiть секунди.

– Перестань, Денисе, – з усiею можливою тут гiднiстю мовив вiн. – Треба – значить, стрибну. Тим бiльше, отой iхнiй малий в останнiй момент вiдверне.

Тепер прийшла черга Костика Чепiги показати гонор.

– Ну, ти, киiвська дитино! – крикнув вiн, намагаючись, аби його ламкий голос звучав грубувато, по-дорослому. – Ми зараз побачимо, хто вiдверне! Я тебе в лобовiй атацi зроблю, синок!

Якими б розпеченими не ставали пристрастi, все одно оте «синок» iз вуст клаповухого Костика розрядило обстановку. Навiть Денис не стримався – пирхнув. А тодi, змусивши себе посерйознiшати, сказав Максимовi:

– Дивись. Сам дивись. У тебе досвiду нема.

– А в малого е? – поцiкавився Бiлан.

– У нього повнi штани наглостi. Такий стрибне не тому, що смiливий, а на зло.

– Ну i я на зло. Всiм, – буркнув Максим. – Краще велика дай.

Черненко пiдняв iз землi свiй велосипед, пiдкотив до Бiлана. Той сiв у сiдло, проiхався туди-назад, загальмував, зiстрибнув.

– Годиться. Де у вас тут стрибають? Давайте покiнчимо з цим.

Соломаха пошукав на землi, знайшов i пiдняв невеличку паличку. Переламав ii так, аби вийшло двi нерiвнi частини. Простягнув жеребок суддi Валi. Та тихенько про щось порадилася з суддею Галею. Пiсля того, повернувшись до всiх спинами, вони кiлька разiв передали палички одна однiй i нарештi повернулися.

Кожна з них виставила руку вперед. З кулака в кожноi стирчав краечок палички.

– Коротка – перший. Довга – другий. Давайте, хлопцi.

Костик Чепiга трошки загальмував, i Максим потягнув жеребок першим. Йому дуже не хотiлося цього робити. Вiн боявся стрибати навiть iз такого невисокого трамплiна. Тiльки така вже натура: те, чого не хотiлося робити, але робити це треба, Бiлан намагався зробити вiдразу, в першу чергу. Зробити i забути.

Спочатку рука сiпнулася до кулака Галi. Та тут же якась сила повернула ii до палички, край якоi стирчав iз Валиного кулака. Взявся двома пальцями.

Смикнув. Потягнув.

Коротка.

4. Гад

– З цього мiсця у воду на велику ще нiхто нiколи не стрибав, – нiби мiж iншим промовив Вова Пономаренко.

– І який вихiд? – з викликом спитав Соломаха. – Все переграти i скасувати?

Вiдповiдi не було. Всi – дiвчата-суддi, вболiвальники обох команд, самi спортсмени i тi двое, хто волею долi мусив за кiлька хвилин виконати стрибок, – розумiли: завдання безглузде. Проте виконати його треба, iнакше не буде жодних радощiв нi вiд сьогоднiшнiх змагань, нi, головне, вiд перемоги.

Загравшись, команди самi загнали себе в глухий кут.

Лишалася слабка надiя, що Костик Чепiга i Максим Бiлан одночасно вiдмовляться стрибати. Це едине, що могло хоч якось врятувати ситуацiю. Але нахабний Костик уже гордо випнув груди, ще не до кiнця второпавши, на що погодився. А Максим тим бiльше не збирався вiдiгравати назад. Адже вiн витягнув коротку паличку. Значить, будь-яке рiшення йому доведеться приймати першим.

Це рiшення в жодному разi не повинно пiдставити команду, за яку вiн мусив уболiвати i яка сьогоднi вважалася «його командою».

Взявши велосипед за кермо, Бiлан неквапом рушив до фатального краю берега. Весь натовп, наче по командi, посунув за ним. Дiйшовши до iмпровiзованого трамплiну, Максим глянув униз. Край берега в цьому мiсцi трохи нависав над водою.

– Тут нема двох метрiв, – припустив Бiлан.

– Уже легше, – додав Черненко.

– Цiкаво, яке там дно, – вiв далi Максим. – Якщо мiлина – пропоную навiть не пробувати.

– Боiшся? – вихопилося в Соломахи.

– Боюся, – спокiйно вiдповiв Бiлан. – Для чого дурно ризикувати? Якщо тут, пiд берегом, мiлко, давайте пошукаемо мiсце, подiбне до цього, де нормальна глибина. І тодi я ризикну.

– Вiн дiло говорить, – погодився Вовчук, пiсля чого швиденько стягнув майку, шорти i, не зважаючи на дiвчат, в самих довгих трусах зайшов у воду трохи далi вiд невеличкого урвища.

Пропливши вперед за течiею, вiн повернув до крутого берега, вирiвнявся, пошукав ногами дно. Тодi, набравши повнi груди повiтря, пiдстрибнув на водi i занурився в неi ногами вниз, тримаючи простягнутi руки над головою. Це називаеться «показати дно». Руки зникли пiд водою, за мить Грицько виринув на поверхню, вiдсапався, крикнув:

– Нормально! Я не дiстав!

– Давай назад! – махнув рукою Пономаренко i, поки плавець вилазив, запитав у Бiлана: – То як?

– Все на нашу користь, – вичавив iз себе посмiшку Максим.

– Розiйшлися всi! – гаркнув Черненко.

Глядачi розбiглися в рiзнi боки, даючи стрибуну простiр для розгону. Але все одно мимоволi стали таким чином, що на березi утворився невеличкий живий коридор. Тим часом Вовчук вибрався на берег i, як був мокрий, приеднався до глядацького гурту.

Денис пiдiйшов до Максима, поклав руку йому на плече:

– Можеш вiдмовитися. Я все зрозумiю.

– А вони? – Бiлан кивнув у бiк «зозуль», якi затамували

подих. – Про мене теж подумай. Мушу ж я себе теж хоч трохи поважати. Тим бiльше – там глибоко. І зовсiм не два метри, десь пiвтора, не бiльше. Я в басейнi з такого бортика стрибаю. Прорвемося.

– Добре, нi пуху, – зiтхнув Черненко. – Тодi так: коли вже будеш на самому краю, спробуй рвонути велик уперед нiби вiд себе. І тримай його, бо як пустиш – точно на тебе впаде. Впораешся?

– Бог його знае, – чесно зiзнався Максим.

Денис вiдiйшов. Максим осiдлав велосипед. Мiцно, аж заболiли долонi, стиснув роги керма. Набичив голову. Мiцно стиснув зуби.

– Марш!

Команда нiби канчуком ударила. Бiлан поволi рушив з мiсця, та вiдразу почав набирати швидкiсть. Вiн розганявся, наче лiтак на бетоннiй злiтнiй смузi.

Край берега стрiмко наближався. Вiдвернути ще не пiзно. Щоби назавжди прогнати вiд себе цю зрадницьку думку, Максим ще сильнiше натиснув на педалi.

Коли пiд переднiм краем колеса зникла земля, хлопець спробував смикнути кермо, як радив Денис. Дивно – допомогло: вiн не звалився у воду мiшком, а якусь невловиму мить зависнув над водою, пролетiв уперед i вже тодi шубовснув.

Велосипедне кермо Максим вiдпустив уже в водi i сiпнувся вбiк, вiдпливаючи далi вiд велосипеда. Дна пiд ногами справдi не вiдчув, запрацював ними i за якусь мить уже виринув на поверхню.

Просто на його очах велосипед повiльно опускався пiд воду, i Максим тут же кинувся рятувати його. Ще раз занурившись, вiн таки схопив кермо, потягнув на себе. У водi велосипед виявився досить важким. Та Бiлан непогано тримався на водi, глибина все ж таки не повинна бути надто великою, а до берега – зовсiм недалеко. Кiлька рухiв у водi – i вiн вiдчув пiд собою дно. Ще один ривок – i ось вiн упевнено стоiть обома ногами.

Максим глянув за спину, як там врятований велосипед. Нiчого, витягне. Тодi повернув голову, щоб глянути на берег. І остовпiв.

З-пiд вузлiв корiння, яке вкривало берег пiд його iмпровiзованим трамплiном, визирала голова чудовиська.

Воно було схоже на звичайну ящiрку. Тiльки в кiлька разiв бiльшу за неi. Буро-коричнева плямиста шкiра. Лютий погляд маленьких очиць. А головне – гребiнь вiд макiвки вздовж спини. Цей гребiнь настовбурчився, даючи зрозумiти – тварина розлючена. З пащi стирчав невеличий зелений пучок – водоростi.

Максимовi забракло повiтря. Перше, що прийшло в голову, – фiльм «Парк Юрського перiоду»[1 - «Парк Юрського перiоду» – фiльм американського режисера Стiвена Спiлберга, знятий за мотивами однойменного роману американського письменника Майкла Брайтона. За сюжетом, вченi в наш час вивели з крапельки прадавньоi кровi доiсторичних тварин та поселили iх у спецiально створеному на островi парку розваг.]. Там чудовиська, подiбнi до цього, нехай навiть невеликi на зрiст, смiливо нападали на дорослу людину i шматували ii своiми гострими зубами. Наступна згадка – «Загублений свiт»[2 - «Загублений свiт» – вiдомий роман англiйського письменника Артура Конан Дойла, написаний на початку ХХ столiття. За сюжетом, професор Челенджер та його друзi вирушають на пошуки прадавнього свiту, населеного динозаврами та доiсторичними людьми.]. Лише взимку вiн за татовою порадою прочитав цю захопливу книжку. Власне, пiсля читання вiн захотiв подивитися кiно про динозаврiв.

Тепер один iз таких хижакiв сидiв на березi рiчки Хорол i поiдав його очицями.

Максим позадкував. Розтиснув руку, пускаючи велосипед на дно. Вiдчувши порожнечу пiд ногами, пiрнув, нiби намагаючись сховатися пiд водою вiд невiдомого хижого гада.

А коли виринув i глянув перед собою, великого плазуна з гребенем на тому мiсцi вже не було. Вiн труснув головою. Видiння не поверталося.

– Е, Макс, де ти там! – почулося над головою.

Вiн пiдвiв очi. На урвищi та внизу, бiля берега, скупчилися всi глядачi. А Денис уже роздягався, щоб допомогти товаришевi вибратися з води.

5. У гостi до рептилiй

Про свою дивну зустрiч Максим поки що вирiшив мовчати.

Спочатку, коли його витягали i вiддавали хвалу за смiливiсть, вiн просто не мiг вибрати слушний момент. Потiм усiм виявилося не до нього: Черненко, Пономаренко та Вовчук спiльними зусиллями витягли з води втоплений велосипед. А коли дiйшла черга до Костика Чепiги, то вiн заховав весь свiй гонор далеко в кишеню i вперся: «Не хочу!» Видно, досвiд Максима видався йому не надто бажаним для повторення.

Соломаха пообiцяв прибити Костика, i пiстрявий вухань якось сам собою здимiв. Перемогу, звiсно, записали «зозулям». Вони тут же заходилися качати мокрого Бiлана, котрий здобув iм перемогу, тож на якийсь час Максима, що цiлком зрозумiло, захопили належнi йому п’ятнадцять хвилин слави[3 - За визначенням американського митця украiнського походження Ендi Воргола, кожна людина хоча б раз у життi мае право отримати 15 хвилин слави.].

Потiм, коли переможцi й переможенi, а разом з ними всi охочi, як i було домовлено, пiшли iсти кавуни, Бiлан зробив для себе кiлька висновкiв, на пiдставi яких не варто було розповiдати всiм про побаченого пiд берегом невiдомого гада. В усякому разi, поки що.

По-перш

: Грицько Вовчук за десять хвилин до того плавав на тому ж мiсцi i нiчого такого не бачив. Вiн мiг не дивитися в той бiк, але не звернути увагу на величезну ящiрку вiн тим бiльше не мiг. По-друге: нiчого такого не помiтив нiхто з двох десяткiв глядачiв, котрi товклися на березi. А така величезна ящiрка просто не могла проскочити повз них непомiтно. Тим бiльше, повз дiвчат. Ось хто здiйняв би вереск!

Значить, доведеться зi слиною на губах переконувати всiх, що вiн таки бачив чудернацького гада. Який невiдомо де взявся i невiдомо куди зник. Бiлан визнавав свiй переляк пiд час стрибка. І завжди знайдеться якийсь Вiтько Соломаха, що розказуватиме всiм про цього гада з гребенем на спинi просто як про продовження переляку.

Марення переляканого киiвського пацана.

Так чи iнакше, всiм цим людям зайва iнформацiя зовсiм не потрiбна. Згодом Максим планував розказати про свое видiння Денисовi – цей повiрить. Але що далi? Вони зберуться, повернуться на берег урвища i лазитимуть кругом, шукаючи велику ящiрку? Бiлан не бачив у цьому дiйствi жодних перспектив.

Але в тому, що явлення гада – певний знак, вiн не мав жодного сумнiву. Адже коли вони повернулися пiсля кавунiв додому до Денисовоi бабусi Галi, та зустрiла iх повiдомленням:

– Дiти, виручайте нашого Сидоровича!

– Це хто? – запитав Максим.

– Мiсцевий дивак, – махнув рукою Денис. – У школi працюе.

– Вчитель, природознавство нашим дiтям читае, – пояснила Максимовi бабуся Галя. – Чоловiк справдi дивний. Молодий, у Киевi вчився, навiть за кордоном якусь там практику проходив чи що. Йому i там, i там пропонували. А вiн узяв i сюди повернувся, в Зозулясте, додому. Вчитель, який розповiдае дiтям про природу, сам мусить на природi жити. Це вiн так усiм пояснив. У нас тут природа, а в мiстi що? Асфальт, брудне повiтря, бродячi собаки.

При згадцi про бродячих собак Денис i Максим iз розумiнням перезирнулися. В пам’ятi ще жили спогади про пригоди в лiгвi бродячих собак та iхнього психа-хазяiна, пережитi не так уже й давно, лише пару мiсяцiв тому.

– Ну, ось такий вiн чоловiк, – розвела руками баба Галя. – Школа в нас у селi непогана, бо село не найгiрше, я вам скажу.

– Та я знаю, – перебив ii Денис.

– А я не тобi розказую! – бабуся дала онуковi легенького щигля, аби не переривав старших. – Словом, таких, як наш Сидорович, пошукати треба. Оце прибiга вдень до мене. Каже: «Петрiвно, твоi хлопцi знаменитi не хочуть до Полтави поiхати? Я вже автобуса знайшов, увесь свiй природничий гурток загiтував. Ще двох людей не вистачае».

– Для чого? – поцiкавився Бiлан. – Метеликiв ловити чи коникiв?

– Якi в Полтавi метелики й коники? – не зрозумiла баба Галя. – Там зараз якийсь зоопарк приiхав. Навiть не зоопарк, а цей… я же вiн сказав… Господи, язика зламаеш! Екзот… екзит… Тьфу, рiзнi гади, словом. Небаченi тут.

– Екзотичнi, – здогадався Максим. – Я знаю, е така штука. Екзотарiум називаеться.

– Як-як? – майже хором перепитали бабуся i Денис.

– Ек-зо-та-рi-ум, – повторив Максим по складах. – Знаете, в кожному зоопарку е вiддiл, де живуть рiзнi плазуни та просто гади. Змii, жаби, черепахи, навiть крокодили. А це окрема iсторiя: збирають екзотичних гадiв з усього свiту. Яких не всюди i не завжди побачиш. Такi собi потворнi плазуни, чудовиська в скляних клiтках.

– Ну, десь так Сидорович менi й товк, – кивнула баба Галя. – Йому двох людей не вистачае, щоб поiхати в Полтаву i подивитися на тих ек… гадiв, одним словом. Водiй бусика хоче двадцять п’ять гривень з людини. І саме п’ятдесяти йому не вистачае. Тобто двох бажаючих. Менi так Сидоровича шкода, що я готова цi грошi йому за вас вiддати, аби лиш вiн на своiх потвор подивився. І дiтям заодно показав: до Полтави ближче iхати, нiж до Киева, та й простiше.

Черненко знизав плечима, повернувся до Бiлана:

– Ти як? Прокататися хочеш?

Максим згадав очицi великоi ящiрки, ii хижо настовбурчений гребiнь.

– У Киевi все одно дивитися на таке нiколи. Коли е така нагода, тим бiльше – хорошу людину виручити… Чого б i нi! Тiльки, Галино Петрiвно, менi батьки грошi залишили. Так що я сам за себе можу заплатити.

– Поiхали, – погодився Денис. – Глянемо, що там за страшнi рептилii.

– Ось i добре! – заметушилася баба Галя. – Пiду подзвоню Сидоровичу, хай спить спокiйно. А iхати завтра рано, дiти. Так що не гасайте сьогоднi дотемна.

6. Пророчий сон

О сьомiй ранку наступного дня в центрi Зозулястого на бажаючих познайомитися з екзотичними тваринами вже чекав жовтий бусик.

Природознавець Сидорович, а точнiше Тарас Сидорович Головач, виявився дуже худим чоловiком, трохи старшим за тридцять рокiв, високим, патлатим i метушливим очкариком. Окуляри постiйно сповзали в нього з перенiсся, що робило вчителя схожим на якогось класичного професора-дивака з жульвернiвських[4 - Жуль Верн (1828–1905) – французький письменник, класик пригодницькоi та фантастичноi лiтератури. Написав 66 романiв, найвiдомiшi з яких – «Дiти капiтана Гранта», «Двадцять тисяч лье пiд водою», «Таемничий острiв», «П’ят

адцятирiчний капiтан».] романiв, якi тато теж не так давно пiдсунув Максимовi.

Вчитель потиснув руку обом хлопцям. А потiм, уже в автобусi, коли той рушив, ще раз пройшов по салону i знову потиснув руку кожному, хто iхав з ним. Тут були школярi рiзного вiку, i Максим з Денисом виглядали серед них чи не найстаршими. Як зрозумiв Бiлан, учитель загiтував спочатку батькiв усiх, хто ходив до нього на природничий гурток, а тодi – тих батькiв, якi просто хотiли кудись вiдправити дiтей бодай на один день.

До Полтави iхати майже пiвтори години. Аби в дорозi його пiдопiчнi не нудилися, Сидорович почав захопливу розповiдь про те, що (вiрнiше кого) екскурсанти сьогоднi матимуть щасливу нагоду побачити.

– Насправдi, дiти, зiткнутися з такими гадами десь на природi – приемного мало, – вiв вiн. – Але весь фокус у тому, що тут, у нас, на Полтавщинi чи десь iще в Украiнi, цих тварин у природних умовах ви не побачите. Гадюки в нас водяться, змii мiдянки теж…

– Я в рiчцi мiдянку бачила! – пiднесла руку якась дiвчинка.

– Правильно, е, – погодився учитель. – А ось анаконду, пiтона чи кобру ви можете побачити тiльки по телевiзору. Дехто навiть думае, що таких рептилiй у життi не бувае. Мовляв, це нас так лякають. Але грамотнi люди повиннi знати якомога бiльше не лише про братiв наших менших iз свого краю, а й про мешканцiв iнших краiв.

– Змii менi не брати! – озвався з-за спини Максима пухкенький хлопчик рокiв одинадцяти.

– Все живе – нашi брати! – глибокодумно пiднiс пальця до стелi Сидорович.

– Чого ж iх тодi ловлять i в клiтки саджають? – не вгавав пухкенький.

– Не в клiтки, а в акварiуми, – виправив учитель. – Зiбрання таких акварiумiв називаеться терарiумом. Саме в терарiум ми зараз i iдемо. А ловлять iх, Миколо, з багатьох причин. Хоча б для того, щоб ти, хлопчик iз украiнського села, побачив живу анаконду, на яку полюють iндiанцi Амазонки. Або для того, щоби по можливостi зберегти хоч якусь тварину вiд знищення. Люди, Миколо, нищать змiй, скорпiонiв, ящiрок, крокодилiв тощо. Коли через природний страх, коли – для наживи. Опудала з них роблять, сумочки, паски. З одного боку, цi тварини зовсiм не симпатичнi. Дехто з них справдi може напасти на людей. Але з iншого, Миколо, люди знищують не гада, а намагаються подолати у такий варварський спосiб свiй страх перед ним. Тому видовище живоi екзотичноi рептилii за склом – бiльш безпечний для цього живого створiння спосiб подолати свiй страх. Зрозумiли мене всi?

– Запитання можна? – не стримався Максим.

– Так-так, звичайно, – чомусь заметушився вчитель.

– А що це за чудо таке: велика ящiрка, плямиста, бурувато-коричневого кольору, з гребенем вiд голови до спини?

– Гребенем? – перепитав Сидорович.

– Ага. Як у риби йоржа.

Чомусь при згадцi про йоржа всi дружно засмiялися.

– А чому ти раптом про це запитав? – поцiкавився учитель.

– Справдi, – повернувся до товариша Денис. – Де це ти таке бачив?

– Наснилося сьогоднi, – легко викрутився Бiлан. – Знав, що iдемо дивитися на екзотичних ящiрок. Ось i приснилася чомусь одна.

– Баба Галя казала: гадина сниться – стережися ворога, – серйозно вiдповiв Черненко.

– Забобони, – вiдмахнувся Сидорович. – Значить, ящiрка з гребенем, кажеш… Швидше за все, гм… Думаю, ти говориш про морську iгуану. Якщо ти i мiг десь ii побачити, то хiба що справдi в не дуже приемному снi. Цю рептилiю вважають чи не найбiльшою потворою серед iй подiбних. У наших краях, зрозумiло, вона не водиться. Такi рептилii мешкають переважно на Галапагоських островах[5 - Галапагоськi острови – архiпелаг у Тихому океанi. Складаеться з 6 невеличких, 13 вулканiчних островiв та 107 скель. Входить до складу держави Еквадор.]. А вiдкрив морську iгуану свiтовi, аби ви знали, не хто iнший, як Чарльз Дарвiн[6 - Чарльз Дарвiн (1809–1882) – англiйський вчений, дослiдник, натуралiст, мандрiвник.]!

Тут учитель, видно, осiдлав свого улюбленого коника i почав розповiдати, хто такий Дарвiн i який внесок вiн зробив у свiтову природничу науку. Захопившись, Сидорович уже нiкого i нiчого довкола себе не помiчав. Денис присунувся до Максима ближче, прошепотiв на вухо:

– Чого це тебе понесло з великими ящiрками? Менi хоч не бреши, що наснилося.

– А я не можу запитати просто так? – ядуче запитав Бiлан.

– Ти – не можеш! – впевнено вiдповiв Черненко. – Не крути, кажу. Чого це ти раптом рептилiями зацiкавився?

– Бувають же i в мене причуди.

– Ти, блiн, ходяча причуда! – Денис надувся, i до самоi Полтави приятелi iхали мовчки.

У Полтавi, як i ще в багатьох мiстах, Максим Бiлан нiколи не був. Тому, коли вони заiхали в це давне мiсто, одну з колишнiх гетьманських столиць, хлопець почав крутити головою, роздивляючись. Нiби читаючи його думки, учитель природознавства тут же перетворився на iсторика i почав сипати назвами, мов просом iз мiшка: Кругла площа, Пушкарiвський собор, Технiчний унiверситет, Храм Вiри, Надii, Любовi тощо.

Нарештi вони пiд’iхали до мiського краезнавчого музею i бiля входу побачили величезну афiшу. З неi ск

лив гострi зуби якийсь доiсторичний ящур. Над його головою пiвколом було написано:

Екзотарiум!

Найстрашнiшi рептилii з усього свiту!

Ласкаво просимо всiх смiливцiв!

– Прямо-таки смiливцiв! – озвався хтось iз зозулянських школярiв.

– А по-моему, нормальний рекламний хiд! – заперечив iм Черненко. – Хто себе боягузом визнае? Мовчите? Правильно. Значить, всi заплатять грошики i пiдуть дивитися на потвор.

– Ну, не так уже й усi, – уточнив Максим. – Купа народу повз музей ходить, i що? Всiх зачiпае оцей заклик? До речi, там, по-моему, зачинено. Зарано приiхали?

Але нi. Автобус стояв досить близько до входу в музей. Часи роботи було чiтко видно: з дев’ятоi ранку до шостоi вечора. Вони приiхали саме вчасно. Нiкуди не квапилися, пiдкотили точно до вiдкриття. Проте Сидорович уже вкотре марно намагався вiдчинити дверi. Коли вчителевi набридло смикати за ручку, вiн почав вiдчайдушно стукати у дверi.

Наче допомогло. Дверi вiдчинилися, на порiг вийшов, не зовсiм ввiчливо вiдштовхнувши Сидоровича, молодик у синiй формi служби охорони. Незважаючи на спеку, формена сорочка на ньому була з довгими рукавами. Чоловiки поговорили мiж собою. Зi свого мiсця Максим бачив, як у процесi розмови вчитель мiнився на обличчi. Потiм, коли охоронець зник за дверима, знову зачинивши iх за собою, Сидорович на ногах, що, здавалось, не гнулися, повернувся в автобус.

– І таке бувае, – вбитим голосом сказав вiн. – Учора звiдси вкрали трьох екзотичних тварин. Тепер iх шукають, огляду нема. Бач, – вiн глянув на Максима, – сни таки збуваються.

– Тобто? – не зрозумiв вiн.

– Гадина сниться – стережись ворога, – повторив Сидорович слова Черненка, який, у свою чергу, цитував свою бабу Галю. – Ось вороги тут i побували. До того ж украли вони, серед iнших, саме морську iгуану. Точно таку, як ти, хлопче, описав.

7. Заборонена мода

Аби хоч якось згладити поразку, вчитель запропонував усiм, якщо вже приiхали, покататися Полтавою. Водiй не заперечував – грошi йому все одно заплаченi. Нiхто зi школярiв теж не був проти – якщо приiхали, то чому б не покататися.

Тепер усi бiльш уважно роздивлялися мiсто з вiкна автобуса. Максим, хоча його голова була заповнена iншими думками, теж мимоволi захопився. Адже вiн iхав не просто мiстом – вiн iхав музеем героiчноi iсторii.

Старовинний готичний Львiв, який вiн побачив зовсiм недавно, видався йому бiльш холодним та похмурим, нiж пiдтягнута, завжди готова до бою i геометрично правильна Полтава. На Круглiй площi вiн звернув увагу на пам’ятник, по якому перед тим просто мазнув очима. Велична колона, яку нiби ввiткнули в постамент, схожий на бачений на картинках оборонний редут воякiв вiсiмнадцятого столiття, оточували гармати i поставленi на вiстря мечi.

Максимовi хотiлося вийти, торкнутися гармати рукою i, чого на свiтi не бувае, прилаштувати руку до рукiв’я меча. Вiн розумiв – бравого вояки з нього не вийде. Та як кожен хлопчисько, що захоплювався пригодницькими романами, вiн уявляв себе хоробрим воiном.

Та автобус поiхав далi. Максим почув лише, що цi мечi й гармати – пам’ятник на честь знаменитоi Полтавськоi битви.

Коли автобус проiхав повз монумент, Черненко шарпонув Бiлана за плече.

– Слухай, сонько, менi хоч не бреши, добре?

– Це ти про що? – Максим зробив вигляд, що не розумiе.

– Про те саме! Сни твоi пророчi! Спочатку ми iдемо дивитися на чудернацьких гадiв, потiм йому сниться потвора, схожа на морську iгуану, а тепер саме цю морську iгуану i стибрили! Давай, дружбане, колися.

– Почекай трошки, о’кей? – попросив Максим i голосно запитав учителя: – Тарасе Сидоровичу, а той, з музею, не сказав, кого ще вкрали?

Педагог перервав свою зовсiм позбавлену жвавостi розповiдь про iсторiю Полтави:

– Лопатохвостого гекона та леопардового хамелеона. Це дуже показово, скажу я вам.

– Що ж тут показового? – запитання Бiлана вже ставали схожими на допит, але помiчав це тiльки Черненко.

– Морська iгуана, iндо-малайський лопатохвостий гекон та леопардовий хамелеон з Мадагаскару – найпопулярнiшi екзотичнi рептилii у приватних колекцiях.

– А що, е такi, хто збирае гадiв? – здивувався Денис.

– Я вам скажу, друзi моi дорогi, що це не просто нинiшня мода. Це пошесть. За можливiсть мати вдома таку екзотичну iграшку колекцiонери платять грубi грошi. Адже законно ввезти таку тварину в нашу краiну можна лише для потреб зоопарку. Або якщо науковець дослiджуе таких рептилiй. І дослiджувати в даному випадку не означае вбивати i патрати ножем. Колекцiонери замовляють таких рептилiй контрабандистам. Або злодiям, якi крадуть iх ось iз таких пересувних терарiумiв.

– Ясно, – Максим зiтхнув i вiдкинувся на спинку сидiння. Денис знову хотiв про щось його запитати, та хлопець приклав пальця до вуст i заплющив очi. Черненко скреготнув зубами. Вiн не любив чогось довго i терпляче чекати. Та, мабуть, доведеться.

Знову повернувся до вiкна. Саме зараз вони проiжджали проспектом повз квадратну площу, на якiй мiж гранiтними кубами примостився кам’яний лев. Н

д ним височiв обелiск iз гербом на вершинi. Вчитель пояснив, що це – давнiй герб Полтави.

Денис iще кiлька разiв спробував заговорити до Максима, але той мовчки вiдмахувався. Лише коли всi вийшли на Панянському узвозi, щоб пiднятися на оглядовий майданчик i подивитися з найвищоi його точки на рiчку Ворсклу та на знаменитий Хрестовоздвиженський монастир, Бiлан вiдчув: вiн готовий до розмови. Тепер щось пiдказало йому: приятель не засмiе i не почне крутити пальцем бiля скронi.

Тож коли автобус зупинився бiля знаменитоi полтавськоi Каштановоi алеi i гурт школярiв рушив за Сидоровичем, який знову щось розповiдав, Бiлан трошки вiдстав. Те саме зробив i Черненко.

– Ну? – нетерпляче запитав вiн, щойно хлопцi позбулися стороннiх вух довкола.

– Гну, – в тон йому вiдповiв Максим i коротко розповiв про вчорашню дивну пригоду попiд берегом.

– Чого мовчав? – буркнув ображено Денис.

– А ти б повiрив? Та й не до того було. Сiчеш, що вимальовуеться? Гада з Галапагоських островiв я бачив учора по обiдi. Крадiжка сталася, як я зрозумiв, учора вранцi. Якби ранiше, природолюб знав би наперед, що виставка потвор зачинена. Значить, вiн загорiвся iдеею, довiдався, що i як, i весь поринув у пошуки автобуса та формування групи цiкавих. Як же галапагоська морська iгуана опинилася на березi рiчки Хорол, причому недалеко вiд села Зозулясте? Нiяких думок нема з цього приводу?

– Слухай, не кобенься! – роздратовано кинув Денис. – У тебе вони вже точно е. На моi думки тобi начхати.

– Мислю я собi так, – почав складати два i два Максим. – Хтось украв трьох рептилiй на замовлення якогось колекцiонера. І шукати замовника треба не десь у далеких свiтах, а у Зозулястому чи його околицях. Бо як iнакше iгуана могла потрапити у вашi краi?

– До речi – як? Втекла?

– Поки що вiдповiдi в мене нема. Бо я нiчого не знаю про звички цих гадiв. Ти краще подумай, хто в Зозулястому мiг би бути кандидатом у колекцiонери.

Весь цей час хлопцi повiльно йшли алеею. Пiсля цього запитання Черненко зупинився.

– В нашому селi такi потвори точно нiкому не потрiбнi. Є, звичайно, куркулi, але щоб викидати грошi на рiзних там ящiрок чи, Боже збав, змiюк iз жабами… Я тут усiх знаю, можеш менi повiрити.

– Вiрю, – кивнув Максим. – Тому й питаю. Думай ще.

Денис почухав лоба.

– Що ти там про околицi говорив?

– Якi околицi?

– Ну, замовника треба шукати в самому селi чи на околицях. Слухай, за село я поручуся. А ось околицi вартi уваги. І тут уже на наших сiльських людей не грiши. Тут швидше вашi, киiвськi, можуть бути при дiлах.

– А вашi, значить, уже не киiвськi? – ядуче поцiкавився Бiлан. – Давно таким патрiотом став?

– Ти, чувак, до слiв не чiпляйся. Кажу – вашi, значить, вашi. Крутелики, знаеш таких?

Вiд несподiванки в Максима вiдiбрало мову. Кiлька секунд вiн стояв i мовчки хапав ротом повiтря, наче викинута на берег риба. А тодi його мов прорвало.

– Значить, моi батьки, по-твоему, крутелики? Банкiри-депутати-мiльйонери-бандити, так? Якщо в нас машина е i квартира трикiмнатна, якщо тата за кордон запрошують, значить, у нас десь у стiнi глечик iз золотом замурований?

– Тихо. Ша, – здав назад Денис, розумiючи, що ляпнув зайвого. – Я, той… Не те хотiв сказати… Словом, ну… Отi самi кияни з грiшми…

– До чого тут кияни з грiшми?

– Хати купують за селом чи дiлянки. І будують там типу дачi. Таких уже четверо. Всi – з Киева. В них тут, як кажуть, лiтнi резиденцii.

Максим криво посмiхнувся.

– Ти справдi нiчого не знаеш про великi грошi. Справжнi багатii купують будинки пiд Киевом. Кiлометрiв за десять, двадцять, хай тридцять вiд столицi. А тут – бiльше двохсот. І до Полтави шлях не такий уже близький. Щоби ти знав, розумнику, дiлянка чи будиночок на околицях твого улюбленого Зозулястого не може коштувати аж так дорого. Значить, купують його тi кияни, в яких грошей не так багато, як гонору. Мовляв, i в мене особнячок замiський е. Дарма, що далеченько вiд Киева. Зате природа, рiчка, свiже повiтря. Знову ж таки – Полтавщина, колиска Украiни.

– Красиво заговорив, – оцiнив Черненко. – Нехай там як, але якщо когось i пiдозрювати, то тiльки одного з цих чотирьох прибульцiв. Бiльше нiкому тут заокеанськi потворнi плазуни не потрiбнi. Нашi дядьки та тiтки не знають навiть про таку моду на гадiв.

Хоч яким ображеним у кращих почуттях був Максим, довелося визнати: Денис правий.

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Примечания

1

«Парк Юрського перiоду» – фiльм американського режисера Стiвена Спiлберга, знятий за мотивами однойменного роману американського письменника Майкла Брайтона. За сюжетом, вченi в наш час вивели з крапельки прадавньоi кровi доiсторичних тварин та поселили iх у спецiально створеному на островi парку розваг.

2

«Загублений свiт» – вiдомий роман англiйського письменника Артура Конан Дойла, написаний на початку ХХ столiття. За сюжетом, професор Челенджер та його друзi вирушають на пошуки прадавнього свiту, населеного динозаврами та доiсторич

ими людьми.

3

За визначенням американського митця украiнського походження Ендi Воргола, кожна людина хоча б раз у життi мае право отримати 15 хвилин слави.

4

Жуль Верн (1828–1905) – французький письменник, класик пригодницькоi та фантастичноi лiтератури. Написав 66 романiв, найвiдомiшi з яких – «Дiти капiтана Гранта», «Двадцять тисяч лье пiд водою», «Таемничий острiв», «П’ятнадцятирiчний капiтан».

5

Галапагоськi острови – архiпелаг у Тихому океанi. Складаеться з 6 невеличких, 13 вулканiчних островiв та 107 скель. Входить до складу держави Еквадор.

6

Чарльз Дарвiн (1809–1882) – англiйський вчений, дослiдник, натуралiст, мандрiвник.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить