Подвiйний капкан (збiрник)
Андрiй Анатолiйович Кокотюха

TeenBookTo
Дениса Черненка звинувачують у крадiжцi й вимагають грошей за мовчання. Допомогти може дзвiнок друговi – розумнику Максимовi Бiлану. Але вiн не може вiдповiсти, бо сам потрапив у халепу: заблукав у катакомбах, та ще й у Одесi. Отакий подвiйний капкан. Як нашi давнi знайомi з нього вибралися, дiзнаетесь у цiй книжцi. І це ще не все. Бо потiм Максим i Денис мають розкрити крадiжку, яку вчинили Дракула та Мумiя, врятувати справжнього Бетмена вiд справжнього монстра, який пропалюе поглядом дверi й стiни, та уникнути небезпеки, яку готуе майданчик, де знiмають кiно, – хоча знятися в кiно мрiе кожен. Тому пристебнiться – i вперед, до нових пригод!

Андрiй Анатолiйович Кокотюха

Подвiйний капкан

Подвiйний капкан

1. Дружба пiд загрозою

Могло бути краще, але хай уже так.

Це вирiшив для себе Максим Бiлан, коли новий директор iхньоi школи Анатолiй Федорович Громовець на прiзвисько Плазун замiсть того, щоб за своею звичкою зiбрати загальнi збори i при всiх викрити злодiя, спустив цю iсторiю на гальмах. І назавжди припинив iснування так званоi Групи залiзного порядку. Навiть не назвав це невдалим експериментом. Просто наступного дня, пiсля того, як Максим i його друг Денис Черненко зловили злодюжку на гарячому, зi шкiльних коридорiв зникли патрулi старшокласникiв з червоними пов’язками.

Це сталося пiсля того, як новий директор вирiшив домогтися залiзноi дисциплiни в школi. Для цього вiн запропонував учням старших класiв стати його добровiльними помiчниками. Активiсти, начепивши на рукави червонi пов’язки, почали ловити при входi до школи всiх, хто бодай на хвилину запiзнився на урок. З порушниками дисциплiни вiдбувалася виховна розмова в директорському кабiнетi, i навiть хлопцi не завжди могли стримати сльози приниження. Не кажучи вже про дiвчаток: з тими постiйно траплялися iстерики. Правда, вже через три днi такого експерименту кiлькiсть запiзнень звелася до нуля, але цiна цьому була, як на Максима, надто висока.

Одночасно старшокласники почали стежити, щоб пiд час перерв нiхто не бiгав i всi поводили себе пристойно. Вiдчувши безмежнiсть та безкарнiсть влади, керiвник Групи залiзного порядку, спортсмен Вова Завгороднiй, який на пам’ятi Бiлана й Черненка уже попадався на крадiжцi, вирiшив цю саму владу ще бiльше посилити. Вiдповiдно до його плану з роздягальнi та порожнiх класiв почали зникати речi. Порядок, таким чином, мусив стати не просто залiзним, а залiзобетонним. І якби не втрутилися Максим iз Денисом, хто знае, як би далеко зайшов Завгороднiй у своiх планах стати чи не другою людиною в школi пiсля директора.

Нiкого з Групи залiзного порядку не покарали лише через те, що Плазун i сам не знав про цi «кориснi» iнiцiативи свого помiчника. Тому спершу розгубився, а потiм зрозумiв: варто тiльки надати цiй iсторii розголосу, як доведеться багато чого пояснювати, i насамперед – батькам обiкрадених школярiв. Через те крадене тихцем повернули. Просто пiдкинувши пiд парти, а Вова Завгороднiй знову став звичайним, так би мовити, рядовим учнем.

Свою роль, як вважав Максим, зiграло i те, що вiн та Черненко познайомилися з Плазуном ще влiтку. І так само за кримiнальних обставин. Їхнiй майбутнiй директор виявився причетним до не дуже красивоi iсторii викрадення екзотичних тварин, яка так само не пiшла нiкуди – таке вже наше життя. Пiсля того стосунки з директором набули особистого характеру. Отже, викриття злодюжки, а заразом – злочинноi сутностi Групи залiзного порядку i особисто Вови Завгороднього, було iхньою невеличкою перемогою. Та Плазуну не подобалося те, що двое пiдлiткiв знову перемогли його. І визнання невдалостi експерименту одночасно стало б визнанням не те що помилки, а власноi поразки.

Проте Бiлану з Черненком жити стало легше. Їм не потрiбнi були офiцiйнi та публiчнi лаври переможцiв. Вони самi знали, що перемогли, й цього знання iм обом цiлком вистачало.

Проблему Максим Бiлан бачив в iншому: iхня дружба з Денисом, яка виросла з неприязнi та пройшла випробування взаемними образами i так само – спiльними пригодами, тепер опинилася пiд загрозою. Цього разу загроза прийшла з несподiваного боку, i Максим не знав, що з цим робити.

Оксана Дорошенко, лiдер шкiльноi музичноi групи «Гурт Тiни», яку колись хлопцi витягли з великоi халепи i яка так само вважалася тепер iхнiм бойовим товаришем, почала пiдтримувати з Денисом Черненком не зовсiм дружнi стосунки. Вiрнiше – зовсiм не дружнi. Денис вiд першого вересня вже цiлий мiсяць по буднях зустрiчав ii бiля пiд’iзду, брав у неi шкiльну сумку, i ця парочка йшла до школи. Максим навiть був переконаний: якби Оксана вчилася з ними в одному класi, Черненко вже пересiв би до неi за парту.

Чоловiчу дружбу зiпсуе спiдниця.

Бiлан прочитав це в якiйсь книжцi i тепер на власнi очi переконався у правдивостi цих слiв. Правда, поки що на дружбу як таку Оксана не впливала. Навпаки, вважала, що вони тепер – одна команда, тож мусять разом ходити в кi

о, на концерти i просто гуляти. Спробувавши кiлька разiв, Максим вiдчув себе третiм зайвим, пiсля чого делiкатно, пiд рiзними приводами почав вiдмовлятися вiд дозвiлля «на трьох». Як вiн помiтив, Денис i Оксана не надто цим переймалися.

Максим розумiв: не можна так поводитися, навiть думати так не годиться. Та його настрiй можна було пояснити: йому теж подобалася Оксана Дорошенко. Але ж Черненко виявився бiльш спритним, i Оксанi з ним справдi цiкаво.

Хоча в чому фокус? Денис читав мало, по телевiзору дивився лише спортивнi програми та фантастичнi бойовики не найвищого гатунку. Вiн був старшим у родинi, де крiм нього росло ще двiйко дiтей i не було батька, тож мама не мала коли займатися старшим сином. Коли Максим волею долi познайомився з Денисом ближче, вiн був здивований його невiглаством, хоча погоджувався: життевого досвiду в однолiтка виявилося-таки бiльше. З тiеi весни майже нiчого не помiнялося. Денис уперто iгнорував те, що називають самоосвiтою. Оксана – музикант i спiвачка, i, здавалося б, по духу мусить бути ближче до нього, Максима.

Проте цим двом рiзним людям виявилося цiкаво вдвох. Максимовi Бiлану довелося зiзнатися собi: вiн тихо iм заздрив.

2. Дядько Джон зламав ногу

Початок жовтня принiс бабине лiто i дав трошки вiдпочити вiд безперервних злив.

Теплого вечора початку жовтня Максимова мама повернулася з роботи дуже збуджена i вiдразу з порога, навiть не скинувши чобiткiв, сказала з розпачем у голосi:

– У нас проблеми!

Бiлан-старший вiдiрвався вiд газети. Максим, стурбований маминою заявою, висунув голову зi своеi кiмнати.

– Щось серйозне? – запитав тато.

– Люда не може приiхати.

Люда, а для Максима – тьотя Люда, була рiдною маминою сестрою, молодшою за неi на три роки. Десять рокiв тому вона познайомилася в Киевi з молодим американцем, що приiхав на якийсь бiзнес-форум. Людмила з дитинства серйозно вивчала англiйську мову. Пiсля унiверситету влаштувалася перекладачем у однiй вiдомiй фiрмi. Так вона потрапила на той форум, познайомилася з Джоном Говардом, слово за слово – вони подружилися. Почали листуватися, а вже менше нiж за рiк побралися, i в Бiланiв з’явилися родичi за океаном.

Джон i Людмила Говарди прилiтали в Украiну раз або два на рiк. Але спочатку вирушали до Одеси. Там, у мiстi бiля моря, жила бабуся Джона, Софiя Лапiдус. Так, по материнськiй лiнii Джон Говард був, як прийнято говорити в Одесi, одеситом. Його мама свого часу теж вийшла замiж за американського громадянина. Джон, або дядько Джон, як мусив називати його Максим, добре розмовляв росiйською, протягом останнiх семи рокiв досить пристойно оволодiв украiнською i вважав символiчним свое одруження з громадянкою Украiни. «Вiд потягу кровi не втечеш!» – часто любив промовляти вiн.

Звичайно приiзд родини Говардiв вiдбувався в кiлька етапiв. Максим затвердив це, мов таблицю множення. Спочатку Говарди домовлялися там, у себе в Америцi, з нянею для iхнього сина Айвена, по нашому – Івана. Потiм перевозили Айвена та няню до будинку батькiв Джона. Далi прилiтали в «Бориспiль» i вiдразу ж брали напрокат авто, щоб негайно iхати до Одеси. Джонова бабуся дуже не любила, коли улюблений онук затримуеться, а засмучувати свою бабусю одесит Джон Говард не хотiв i не мав права. Побувши в Одесi тиждень, Говарди сiдали в авто, поверталися до Киева, де гостювали в Бiланiв ще три днi, пiсля чого, повернувши машину, сiдали на лiтак i вирушали назад до Америки.

Проте Максим змушений був вислухати вiд мами ще раз всю цю iсторiю, яка закiнчилася розпачливим вигуком:

– А в Одесi Джон зламав ногу!

– Отак! – вирвалося в Бiлана-старшого. – Як йому це вдалося?

– Не повiриш – машиною стукнуло! Джон, сам знаеш, слухняний пiшохiд. Вийшов з дому в супермаркет, там два квартали пройти, ти ж знаеш! І на червоне свiтло якийсь молодий телепень не зупинився! Джон ще вчасно вiдскочив, а то б голову мiг розбити!

– Порушника затримали?

– На наступному перехрестi. Синок якогось багатого татуся. Вже зранку вiскi наковтався, вирiшив швидкiснi перегони влаштувати. Його забрали в мiлiцiю, тiльки Джоновi вiд цього не легше. Нога в гiпсi, Люда сидить бiля нього, бо бабуся мало того, що стара, так ще й сама прихворiла. Осiнь, погода, вiк – все вкупi.

– З гiпсом Джона на лiтак пустять, – заспокоiв дружину Бiлан-старший.

– Ти, мабуть, зачитався своею газетою. І не все до кiнця розумiеш, – зiтхнула мама. – Я не бачила сестру з минулоi осенi. Вона може вести машину, але ти ж знаеш, як Люда боiться наших дорiг. Джон ще мiг, як вiн сам каже, прийняти виклик на двобiй. Таким чином, вона з Джоном мусить сидiти в Одесi, доглядаючи i його, i хвору бабусю.

– Добре, – зрозумiв ii з пiвслова тато. – До мене дiйшло, не хвилюйся. Домовлюся з ким треба, вiзьму три днi за власний рахунок, поiду до Одеси i заберу звiдти Джона з Людою. Завезу сюди на машинi, хай гостюють у нас скiльки там треба, зi своiми переламами та гiпсами.

– І знову не так! – мама навiть тупнула ногою. – Люда не може кинути Джонову бабусю. Отже, т

зможеш iх забрати лише в тому випадку, якщо просто з Одеси повезеш у аеропорт! І я не побачуся з сестричкою, не наговорюся з нею! Я теж вiдпрошуся, де треба! Теж вiзьму вiдпустку за свiй рахунок! І ми поiдемо до Одеси разом!

– Стоп-стоп! – тато виставив перед собою обидвi руки. – Що значить разом? А Максим? Це не лiто, вже навчальний рiк, i лишити його самого вдома навiть на цi кiлька днiв я не ризикну.

Максим напружився: несподiвано його персона стала каменем спотикання у маминих планах.

– Хто тобi сказав, що вiн лишиться вдома сам? – здивовано запитала мама. – Я напишу записку в школу, класному керiвнику, i все владнаю. До того ж сьогоднi понедiлок, правильно? Поiдемо ми в середу ввечерi. Максим прогуляе, таким чином, лише два днi – четвер i п’ятницю. Бо назад ми поiдемо всi разом у недiлю рано. Ось тобi чотири днi, два з яких – вихiднi. Я правильно все порахувала?

– Абсолютно правильно, – зiтхнув Бiлан-старший, повернувся до Максима. – Бач, синку, як воно в життi бувае? Американець ламае ногу, а трое украiнцiв через це мiняють своi найближчi плани.

– Може, я б справдi вдома лишився? – заiкнувся Максим.

– І думати забудь! – категорично промовила мама. – Ти в нас хлопчик розумний. Два днi без школи нiчого серйозного не змiнять. Хоч ти вже i дорослий, як вважае дехто, – вона красномовно глянула на тата, – залишати тебе самого тим бiльше не можна. Раз дорослий, то й викинеш якiсь надто дорослi штучки! Все, це не обговорюеться! Зараз вечеряти будемо…

Ось так Максим Бiлан зробив ще одне сумне вiдкриття. Його не просто починають потроху зраджувати друзi, йому, не зважаючи нi на що, зовсiм не довiряють батьки.

Невже тепер у життi завжди так буде?

3. Випадок на одеському вокзалi

Всi проблеми вдалося вирiшити на диво швидко.

Бiлан-старший погодив свою кiлькаденну вiдсутнiсть у себе на роботi. Мама, як виявилося, домовилася про все вже за пiвгодини пiсля того, як дiзналася вiд сестри про ногу дядька Джона. Максим занiс класному керiвниковi батькiвську записку – вона не викликала заперечень. Тато взяв квитки на поiзд «Киiв – Одеса».

Зiбралися – поiхали.

Перед вiд’iздом Бiлан, звiсно, розказав Черненковi, чому його не буде кiлька днiв i куди вiн iде. Денис знизав плечима, вкотре образивши Максима. Той, ясна рiч, вигляду не показав. Проте всерединi шкреблася кiшка: вiн вiд’iжджае на чотири днi, а друговi байдуже до цього. Звичайно, в нього тепер подруга завелася, з нею цiкавiше. Ну й нехай собi!

– Коли що… дзвони менi, – не сподiваючись нi на що, нагадав Бiлан. – Я беру телефон iз собою, номер ти знаеш.

– Той, який тобi батько купив? – уточнив Денис.

– Ага, той самий. Про всяк випадок запиши ще татiв номер.

– Для чого? – здивувався Черненко.

– Мало що… Раптом щось виникне серйозне, а до мене не додзвонишся…

– А, – махнув рукою Денис. – Нiчого серйозного не станеться. Без тебе, старий, свiт не завалиться, можеш на це навiть не сподiватись. Подзвонимо, звiсно, з Оксанкою. Спитаемо, як ти там без нас.

– Нормально, – вирвалося в Максима.

Вiн тут же прикусив язика, але Черненко, здаеться, не помiтив анi його роздратування, анi його загалом пригнiченого настрою. Самому йому велося дуже добре. Злодюгу зловив, дiвчина ним пишаеться, вони ходять пiд ручку, мов справжнi кавалер i дама…

Вкотре вирiшивши, що свiт до нього несправедливий, Бiлан через силу посмiхнувся, потиснув друговi руку й повернувся додому. Батьки не помiчали його понурого стану – надто вже були заклопотанi збиранням у дорогу. Коли сiли в поiзд i розмiстилися в своему купе, Максим сидiв тихо, мовчки попив чаю з бутербродом, умовив тата пустити його спати на верхню полицю, пообiцяв мамi не впасти звiдти, вмостився i задрiмав пiд стукiт колiс.

Одеса зустрiла iх сонячним пiвденним ранком. Тьотя Люда Говард не змогла приiхати на вокзал iз зрозумiлих причин, та Бiлани прекрасно знали дорогу до iхнього дому. Вони дружно рушили через вокзал до мiста. Тато збирався брати таксi, але для цього слiд було пройти через привокзальну площу. У жодному випадку Бiлан-старший не радив брати машину вiдразу вiд вокзалу – так завжди виходить дорожче. Краще пройтися кiлькасот метрiв.

Назустрiч iм сунув невеличкий натовп – когось урочисто зустрiчали. Люди так поспiшали, що вирiшили не обходити зустрiчних, а просто врiзалися в них. На якусь мить родина Бiланiв опинилася в гамiрному строкатому натовпi. Максима людська течiя навiть трошки вiднесла вбiк. Коли натовп згромадився на платформi, мама пiдхопила його за руку.

– Не губися! Ходiмо швидше!

Максим автоматично висмикнув свою руку з ii правицi. Цього ще бракувало: поведуть його, наче маленького хлопчика! Тато давно вже зрозумiв, що син уже дорослий i самостiйний. А ось яке диво мусить статися, аби ця iстина дiйшла до мами – бог його знае.

Бiлан-старший рухався на кiлька крокiв попереду. А коли пройшли вокзал i вийшли на площу – взагалi вирвався вперед, перетнув майдан i за кiлька хвилин домовився з одеським таксистом про цiлком прийнятну суму. П

ки водiй вантажив у багажник сумки, Бiлан-старший полiз по мобiльник, щоб сповiстити родичiв про iхнiй приiзд.

Максим перший помiтив, як тато змiнився на обличчi. Витягнувши руку з кишенi куртки, вiн ляснув себе обома руками по боках, потiм запхав руки до кишень штанiв, ще раз обмацав себе: так роблять огряднi люди в кiно, коли хочуть показати, що iм давно треба худнути, ось тiльки часу нема.

– Що? – коротко запитав вiн у тата.

Мабуть, його запитання прозвучало надто голосно та рiзко – на Бiлана-старшого схвильовано подивилися мама i таксист.

– Телефон, – розгублено промовив тато. – На платформi ще був…

– Я, звичайно, дуже вибачаюсь, мадам, але ваш чоловiк привiз вас до Одеси, – сказав таксист чомусь мамi. – Вам таки треба було пильнувати не його, а його кишенi.

– Ота публiка, – впевнено сказала мама. – Той натовп на платформi. Це хтось iз них.

– Коли йде багато порядних людей, серед них завжди ховаеться той, кому потрiбен мобiльний телефон гостя Одеси, – фiлософськи зазначив таксист. – Гаманець на мiсцi?

Бiлан-старший мовчки ляснув себе по внутрiшнiй кишенi.

– Так слухайте сюди: вам ще пощастило! – вигукнув таксист. – Ви можете заплатити за свiй проiзд та ще й купити новий мобiльний телефон. Я навiть покажу, де е дешевше. Є одна фiрма, там працюе мiй брат. Ця фiрма себе не рекламуе, бо навiщо хорошiй фiрмi себе рекламувати? Я подзвоню йому, i вiн таки зробить вам хорошу знижку!

– Може, мiлiцiю гукнути? – обережно запропонувала мама.

– Мадам, я вас благаю! – картинно розкинув руки водiй. – Мiлiцiя не збирае краденi телефони! Злодiй навiть не придумае понести ваш телефон у мiлiцiю!

Максим витягнув iз кишенi свiй телефон, простягнув татовi. Бiлан-старший набрав по пам’ятi номер вкраденоi мобiлки, трошки послухав, вiдключився.

– Абонент не може прийняти дзвiнок, – промовив вiн.

– А ви хотiли, щоби ширмач[1 - Ширмач – кишеньковий злодiй (жаргон).] таки вiдповiв i подякував вам? – iронiчно запитав таксист. – Поiхали, все одно ви нiчого тут не вистоiте.

Визнавши правоту таксиста, Бiлани нарештi вмостилися в салонi таксi й поiхали куди треба. Про приiзд повiдомила мама – вона так само, як i Максим, вберегла свiй телефон. Але настрiй родини був остаточно зiпсований.

4. Ляпанцi справедливостi

Того ранку з Денисом Черненком нiчого не трапилося.

У халепу вiн вскочив по обiдi. Вiн навiть не очiкував, що може вскочити в серйозну халепу. Бо не надав особливого значення тiй виховнiй роботi, яку проводив серед Костика Жабинського з паралельного класу. Та все по порядку… не варто тепер забiгати наперед.

Отже, того четверга Денис, як завжди, зустрiв Оксану, i вони разом пiшли до школи. Такi взаемини хлопця i дiвчини не могли проскочити повз увагу однокласникiв i взагалi однолiткiв. Старшим ця парочка була глибоко до шмиги. Десяти- та одинадцятикласники вже давно пройшли через кпини пiдлiткового перiоду, i в iхньому оточеннi все вiдбувалося навпаки: не мати подружки чи приятеля для учнiв старших класiв було навiть непристойно. Смiялися з тих юнакiв, хто ходив сам i уникав стосункiв з протилежною статтю. Хлопцiв обстрiлювали дотепами явно та вiдверто, а в дiвчачому товариствi кожна ровесниця, яка ще не завела собi кавалера, обговорювалася тихцем у жiночих вбиральнях пiд час перерв.

З Черненка цiлком могли кепкувати. Ось тiльки мало хто наважувався: все ж таки Денис був спортсменом i мiг покарати будь-якого язикатого дотепника. Бiльше того, дехто навiть потай заздрив йому. Це ж треба: спортсмен дружить з лiдеркою популярного шкiльного музичного гурту.

Саме тому на великiй перервi Оксана вiдвела Дениса вбiк i стривожено сказала:

– Слухай, тут до мене двое хлопцiв з мого класу пiдходило…

– Чого хотiли? – суворо запитав Черненко.

– Нiчого особливого. Просили переговорити з тобою. Прямо до тебе чомусь не наважуються пiдходити, а до мене прийшли. Мовляв, скажи своему…

– Так i говорять – «своему»? – Черненка це потiшило.

– Ну, так, – щоки Оксани ледь порожевiли. Їхнi стосунки, виходить, офiцiйно визнанi в школi. Кожнiй дiвчинi, навiть пiдлiтку, приемно це усвiдомити.

– Так, далi що? – дiловито запитав Денис.

– Коротше, е в нашому класi такий собi Костик Жабинський. Нiчого особливого собою не являе…

– Знаю я, як вiн виглядае. Що з ним таке?

– З ним – нiчого. А ось хлопцi вiд нього вже стогнуть. Перестрiвае iх пiсля урокiв, вимагае вiддавати йому дрiбнi грошi.

– Вiддають?

– Вiддають, – зiтхнула Оксана. – Один було спробував не дати, так Жабинський такого ляща вiдважив, аж носа розбив бiдоласi.

Тепер настала черга Дениса зiтхати.

– А оцi твоi однокласники не можуть зiбратися гуртом i навiшати Жабинському триндюлiв? Їх же бiльше…

– Не суди всiх по собi, – повчально промовила Оксана, – не всi такi, як ти. Хтось не може битися, хтось просто не наважуеться вдарити людину. А загалом так завжди бувае: один сильний тримае в покорi кiлькох слабших за себе.

– Не такий цей Жабинський вже й сильний, – знизав плечима Черненко. – Думаю

швидше, нахабний…

– Словом, хлопцi просять, аби ти за них заступився, – пiдвела рису пiд розмовою Оксана.

– Та я розумiю, – знову зiтхнув Денис. – Добре, покажу iм, як це робиться. Проведу з вашим Костиком пiсля урокiв виховну розмову, хай заспокояться.

Задоволена Оксана побiгла порадувати своiх приятелiв вдалим завершенням переговорiв. А Черненко теж був потiшений: он як, виявляеться, його поважають. Вже захисту просять.

Пiсля урокiв вiн порадив Оксанi йти додому самiй. Не треба, мовляв, iй дивитися, як вiдбуваються справжнi чоловiчi розмови. Дiвчина не заперечувала, знизала плечима i попросила ближче до вечора подзвонити iй, щоб розказати, як усе пройшло. Кивнувши, Черненко вiдпустив подругу i почав чекати, поки зi школи вийде Жабинський.

Костик з’явився хвилин через п’ять. Вiдважив запотиличника якомусь хлопцевi, щось суворо сказав iншому, показавши при цьому кулака, а тодi пiдхопив сумку на плече i, задоволений собою, подався додому. Денис пiшов за ним, намагаючись передчасно не привертати до себе уваги.

Коли Костик перейшов дорогу i завернув у найближчий двiр, Черненко пришвидшив крок i гукнув його.

– Е, стiй, чувак!

Жабинський зупинився, здивовано озирнувся на Дениса, перепитав:

– Я?

– Ти, ти, – кивнув Черненко, пiдходячи до нього впритул.

– Є проблеми? – байдуже поцiкавився Костик.

– У тебе, – в тон йому вiдповiв Денис.

– Навiть так?

– Отак, – кивнув Черненко. – Вiдiйдемо поговоримо? Чи боiшся?

– Тебе? – пхикнув Жабинський. – Давай, вiдiйдемо…

Хлопцi пройшли в тихий двiр i стали так, щоб опинитися з тильного боку будинку. Власне, будинок прикривав iх з одного боку, кущi, вкритi жовтавим листом – з iншого.

– Значить, так, Жабо, – Черненко навмисне вжив шкiльне прiзвисько Костика, якого той терпiти не мiг. – Грошi тепер у мами проси. Чи в батька. Чи в старшого брата, вiн у тебе е i навiть, здаеться, вже заробляе. Нiхто нi з класу, нi зi школи тобi бiльше викуп невiдомо за що приносити не буде. Розумiеш мене?

Жабинський, який був на пiвголови вищий за Черненка, подивився на нього одночасно з подивом i презирством.

– Оце салабони собi адвоката знайшли? Кого ти з себе корчиш, Чорний?

Денис, як i переважна бiльшiсть школярiв, теж мав прiзвисько. Але одна справа називатися Чорним – в принципi нiчого образливого. А iнша – називатися Жабою. Тому прiзвисько зовсiм не зачiпало Черненка.

– Слухай мене уважно, Жабо, – чiтко промовив вiн. – Це не твое дiло, кого я в даний момент захищаю. Якщо я хочу тебе попередити, попереджаю: бiльше нiяких вимагань грошей. Менi, – вiн тицьнув пальцем себе в груди, – такий розклад не подобаеться.

– А менi, – Жабинський, мавпуючи Дениса, тицьнув себе пальцем у груди, – на те, що тобi не подобаеться, плювати. Ось так.

І на пiдтвердження своiх слiв Костик насправдi плюнув у Дениса. Цiлився в обличчя – i влучив. Та ще й скривився в придуркуватiй посмiшцi: мовляв, просив – маеш, роби тепер, що хочеш.

На такий вияв нахабства й неповаги Денис Черненко просто не мiг не вiдповiсти. Сумка ковзнула з плеча на землю. Лiва рука стисла Костика за куртку на грудях, права перехопила правицю супротивника, вже занесену для удару. Вiдпустивши куртку, Денис зробив крок назад, потiм – незграбне танцювальне па, i, рвучко смикнувши нападника, повернув його спиною до себе. Рука, таким чином, заломилася назад, Костик зойкнув вiд болю i мимоволi опустився на колiна. Цей больовий прийом Черненко свого часу довiв до автоматизму.

– Отак, значить? – гнiвно запитав вiн. – Отак ми говорити з тобою далi будемо?

– Пусти… козел… – скрегочучи зубами, прошипiв Жаба.

– Треба сказати дядьковi чарiвне слово, – промовив Денис. – Знаеш чарiвнi слова?

– Пусти… бiгом… бо…

– Що – «бо»? Бо-бо? Болить? Чарiвнi слова згадуй, недоумку!

– Б-будь ласка… – простогнав Костик.

– Ось так, – Черненко послабив хватку.

Жабинський звiвся на рiвнi ноги. Рвучко пiдтягнувши противника до себе, Денис витер обличчя його курткою, а тодi, трошки повагавшись, вiдважив йому хльосткого ляпанця.

– Маеш раз, – Денис за мить хльоснув Костика ще й по другiй щоцi. – Маеш два. А це тобi, аби щоб назавжди знав, як плюватися. Маеш три!

Останнiй ляпанець свiдомо прийшовся по губах. Удар вийшов надто сильним: з розбитоi нижньоi губи заструменiла цiвка кровi. Пустивши противника, Черненко промовив:

– Закон такий – до першоi кровi битися. Вважай, тобi пощастило. Тепер бiжи додому i добре запам’ятай, що я тобi сказав.

Жабинський хотiв щось сказати, але промовчав. Витерши кров тильним боком долонi, повернувся i подався геть. А Денис, задоволений вiдновленням справедливостi, пiдхопив сумку i пiшов у iнший бiк – додому.

Як i обiцяв, ближче до вечора подзвонив Оксанi. Не вдаючись у подробицi, сказав: все в порядку, бiльше Жаба нiкого не зачепить. Домовилися зустрiтися, як завжди, завтра – ввечерi Оксана саме збиралася на репетицiю, а Денисовi треба було допомогти мамi з молодшими.

Спати вiн того вечора лягав, цiлком задоволений собою. Вiн навiть не пi

озрював, у яку халепу встиг ускочити, i не знав, скiльки неприемностей принесе йому завтрашнiй день.

5. Катя i катакомби

У той самий час, коли в Киевi Денис Черненко поновлював справедливiсть i виховував Костика Жабинського, в Одесi Максим Бiлан познайомився з однiею дуже цiкавою людиною.

Хоч день почався з неприемного випадку на вокзалi, бiльше нiчого незвичайного того дня не трапилося. Навпаки, вiдбувалися виключно позитивнi речi. Бiлани навiдали своiх родичiв – Джона та Людмилу Говардiв. Сестри обнялися, Бiлан-старший та Джон мiцно потиснули один одному руки. Нога дядька Джона вище колiна була закута в бiлоснiжний гiпс, тому вiн сидiв на лiжку, пiдклавши пiд спину кiлька подушок. Джоновiй бабусi-одеситцi, на жаль, краще не стало, але й вона намагалася вийти до гостей. Жiнки почали спiльними зусиллями вмовляти ii залишатися в лiжку, переконуючи, що вони й без неi зроблять справжнiй форшмак[2 - Форшмак – гаряча страва з рубленого м’яса, яку запiкають iз картоплею, оселедцем, сметаною, цибулею та перцем. Дуже популярна в старих одеських родинах.] – бабуся зберiгала фамiльний рецепт. Словом, у квартирi стояв звичайний одеський гармидер.

Максим, якому родичi ставили традицiйнi запитання типу: «як справи?», «як школа?» i «коли вже одружуватися будеш?», вже почав нудитись. Насправдi про нього дуже швидко всi забули. Мама з сестрою окупували кухню i про щось плiткували. Дядько Джон з Бiланом-старшим обговорили проблеми сучасноi «золотоi» молодi, яка не лише в Украiнi, а й в Америцi так само iздить без правил, пiсля чого сiли грати в шахи. Бабусi зробили укол, i вона задрiмала, погодившись, що двi жiнки на однiй кухнi гiрше, нiж одна, але краще, нiж три. Телевiзор Максима якось не приваблював.

Потiм сталося те, чого хлопець найбiльше боявся: на нього почали звертати особливу увагу. Тьотя Люда, помiтивши, що племiнник вiдверто нудьгуе, сказала з якимись урочистими нотками в голосi:

– Ось я як вiдчувала, Максику! На обiд запросила свою тутешню приятельку, вони в сусiдньому будинку живуть.

– Вони? – перепитав Бiлан.

– З донькою, – кивнула тьотя Люда. – Знаеш Аллу Котовську? – запитала вона в сестри.

– Не близько, – вiдповiла Максимова мама. – Але ти вже не раз казала про неi. Якийсь унiкальний випадок чи що там таке…

– Для нашого часу справдi унiкальний, – погодилася тьотя Люда. – Навiть в Америцi таке не часто зустрiнеш. Вони жили в Киевi, i раптом Аллi запропонували тут, в Одесi, непогану роботу – кафедру в Одеському унiверситетi. Вона в нас iсторик за освiтою i фахом. А Одеса – тут же непочатий край для дослiдника! Чоловiк ii вперся рогом: нi, та й усе! Мовляв, з твоiми знаннями кар’еру можна i в Киевi зробити. Алла – одеситка, це розумiти треба. Слово за слово – забрала доньку i два роки тому перебралася сюди, живе тепер у батькiвськiй квартирi, з ними разом. Але, – тьотя Люда зробила паузу, – iз чоловiком не розлучилася. Живуть на два мiста. На канiкули Катя iздить до тата. Власне, – тьотя Люда зробила ще одну паузу, – вони прийдуть до нас проситися. Алла хоче, щоб ми Катю до Киева з собою завезли.

– Зараз же не канiкули, – зауважила мама.

– У тому-то й справа. Батьки вирiшили, що Катi краще вчитися в Киевi. Набридло на два мiста жити, складно це. Та й родина ж не сварилася. Дiвчина-пiдлiток, Максимового вiку. Краще знову об’еднуватися. Тим бiльше, що там, в унiверситетi, почалися якiсь проблеми… А… для чого я вас цим усiм вантажу? – вiдмахнулася сама вiд себе тьотя Люда. – Катю треба завезти в Киiв, у понедiлок вона починае вчитися в тамтешнiй школi. Алла влаштовуе тут всi своi справи i вже за тиждень так само повернеться до Киева. Допоможете?

– В машину ми всi влiземо? – поцiкавилася Максимова мама.

– Ми ж завжди беремо мiнi-вен,[3 - Мiнi-вен – мiкроавтобус.] – сказала тьотя Люда. – Мiсця всiм вистачить.

– Тодi не бачу проблем. Заодно Максимовi буде з ким спiлкуватися.

Бiлан не був у захватi вiд того, що дорослi ось так, запросто, вирiшили за нього, з ким йому треба спiлкуватися, а з ким – нi. Проте, подумавши, списав подiбнi думки на свiй загалом поганий настрiй, який спричинила не зовсiм комфортна ситуацiя довкола друзiв. І, набравшись терпiння, вирiшив поводитися, як мiнiмум, чемно.

Коли тiтчина приятелька Алла Котовська таки прийшла, привiвши з собою доньку, i всi сiли за стiл, вмостивши за ним навiть Джона з його гiпсом, Максим зробив висновок: спiльноi мови вiн iз Катею Котовською не знайде так само, як не змiг знайти ii свого часу з Оксаною Дорошенко. З чого зробив висновок: вiн, очевидно, взагалi не вмiе спiлкуватися з дiвчатами.

– Менi мама сказала, що ти вiдмiнник i якийсь там шаховий чемпiон, – заговорила до нього Катерина, коли дорослi зовсiм забули про них, поринувши у своi дорослi розмови.

– То й що? – дещо агресивно вiдповiв Максим.

– Нiчого особливого. Просто мама казала, що я повинна вiд тебе чогось навчитися.

– Нiчого ти не повинна, – мовив Бiлан.

– Це ти мамi моiй поясниш! Вона все вважае, що менi тут, в Одесi, нема д

стойноi компанii. А менi з ii достойниками нудно! – тепер у голосi Катерини чувся виклик. – Нiхто з них, скажiмо, нiколи не хотiв переплисти море.

– Це неможливо навiть для чемпiона свiту з плавання, – сказав Максим.

– Бачиш! – переможно вигукнула Катя. – Тому такi правильнi зануди-розумники, як ти, нi на що цiкаве й не здатнi! Я цього лiта пробувала переплисти море! Зловили зануди-рятувальники, але я ж хоч спробувала! Знаеш, як це цiкаво – спробувати зробити щось неможливе.

– По-моему, – обережно почав Бiлан, – це просто дурня. Якщо наперед знаеш, що справа твоя закiнчиться поразкою, для чого ii починати й витрачати свiй час?

– Нещаснi ви люди! – зробила висновок Катерина. – Ти i такi, як ти. Знаеш приказку: «Щасливi не дивляться на годинник?» Отож-бо: у вас все за годинником, за розкладом, нудно i невесело! А я, коли чимось захоплюся, за годинником не стежу. Та в мене його i нема! А в тебе – ось! – Катя переможно ляснула Максима по лiвiй руцi, зап’ясток якоi обвивав шкiряний ремiнець механiчного годинника. – Ти його ще й акуратно заводиш в один i той самий час!

Максим хотiв уже розказати iй про деякi випадки зi свого життя, проте вчасно прикусив язика. Виглядатиме, що вiн виправдовуеться. До того ж, вона не повiрить анi в iсторiю про полювання на привида, анi в iсторiю про викрадення доньки Короля, i тим бiльше – у викриття Плазуна з його колекцiею гадiв. Бiльше того, ще почне вважати його не просто киiвським «ботанiком», а i зарозумiлим хвальком.

Йому з лаврськоi дзвiницi плювати на те, ким його вважатиме одеське мрiйливе дiвчисько, яке хоче буди щонайменше Індiаною Джонсом.[4 - Індiана Джонс – герой серii пригодницьких фiльмiв американського режисера Стiвена Спiлберга, дослiдник старожитностей. Часто заради цього ризикуе власним життям, хоча з усiх карколомних пригод виходить цiлим та неушкодженим. Цього героя постiйно грае американський актор Гаррiсон Форд.] Йому просто не хотiлося доводити подiбним дiвчиськам, що пригоди та випробування – справа чоловiкiв. І при цьому не кожен, кому вдаеться в певнi моменти життя бути героем, мусить виглядати, як типовий герой з картинки.

– Мовчиш? – Катя смикнула його за лiкоть.

– Думаю, – Максим зараз сказав чисту правду.

– І про що ж ти думаеш?

– Обдумую твоi слова, – якомога байдужiше вiдповiв вiн. – Насправдi ти хочеш здаватися такою собi неправильною, незалежною та самостiйною. Всi довкола тебе зануди. Знаеш, чому? Бо не мають особливого бажання тебе розважати, отак! – вiн переможно глипнув на Катерину.

– Вмiете ви, мудрагелi, слiвце завернути, – гмикнула вона. – Коли до дiла доходить…

– І яке ж у тебе дiло?

– А таке! Скажiмо, слабо тобi в катакомби залiзти? Не в тi, про якi всiм вiдомо, а туди, куди ще людська нога не ступала? Я знаю такi мiсця! Залiзеш у звичайний пiдвал, а вилiзеш у катакомбах. Ну, слабо? Чи в матусi дозволу запитаеш? Або будеш на своему комп’ютерi прораховувати ймовiрнiсть успiху такоi експедицii?

Їi слова звучали зухвало й задирливо. Максим пiсля таких заяв просто не мав права вiдмовитись.

– Хоч зараз! – промовив вiн.

– Зараз не вийде. Краще завтра зранку. Ти не в школi, я теж, все одно з понедiлка в якусь вашу киiвську ходитиму. Зустрiчаемося рано на розi, – i не стрималася, додала знущальним тоном: – Поснiдати не забудь…

6. Денисова проблема

Ранок п’ятницi почався для Черненка як завжди.

Зустрiвши Оксану i, як повелося, взявши в неi сумку, вiн усю дорогу до школи слухав ii плани стосовно осiннього концерту. «Гурт Тiни» збирався виступити в Будинку школярiв, пiдготувавши кiлька нових пiсень. Таким чином, казала Оксана, вони збиралися вiдзвiтувати за своi лiтнi фестивальнi мандри.

Тепер вона хотiла, щоб Денис порадив, як зробити: погодитися виступити в серединi жовтня чи домовитися так, щоб пiдiгнати концерт пiд Геловiн.[5 - Геловiн – старовинне свято кельтiв, символiзуе прихiд зими, а заразом – темних сил. Мае iншу назву – День Усiх Святих i традицiйно мiстичну символiку.] Цей день припадае на канiкули, i Оксана недарма боялася, що пiд час осiннiх канiкул слухачi знайдуть краще заняття, нiж бавитися в Будинку школярiв, навiть на таке цiкаве i ще не зовсiм звичне свято.

Черненко, хоча й багато чув про Геловiн, але чесно признався Оксанi, що не зовсiм розумiе, що це за свято i для чого воно. Звичайно, аби зараз з ними був Бiлан, вiн мiг би пояснити це краще – саме тому Денис не запитав би про це в Максима. Оксанi ж вiн не соромився признатися в тому, що чогось не знае. Дiвчина заходилася пояснювати, i так вони зайшли до школи.

Щойно вони попрощалися i розiйшлися по класах, як до восьмого «А» зайшла класна керiвничка Ганна Павлiвна. Вибачившись перед iсториком, який тiльки-но почав урок, вона швидко оглянула присутнiх, зупинила погляд на Денисовi i сказала:

– Черненко, ходiмо зi мною.

– Що я зробив? – вирвалося в хлопця.

– Чому вiдразу «зробив»? – голос Ганни Павлiвни звучав аж надто спокiйно. – Не треба одразу виправдовуватися, Черненку, – це вже багато про що

говорить. Ходiмо зi мною, директор викликае.

Дивно, але ця iнформацiя раптом заспокоiла Дениса. Пiсля другоi сутички з Анатолiем Федоровичем, яка вiдбулася лише три тижнi тому i завершилася iхнiм з Бiланом трiумфом, Черненко добре знав: такий горiшок, як вiн, Плазуну не по зубах. Директор пiсля певних подiй навiть не наважиться заподiяти комусь iз друзiв якусь пiдлянку. Тому за класною керiвничкою пiшов смiливо й гордо.

Директор чекав у кабiнетi. І вiн був не сам. У кутку пiдпирав стiну Костик Жабинський, губи якого були чомусь намащенi зеленкою по краях. Ба бiльше: пiд оком сяяв здоровенний червоно-фiолетовий фiнгал. Цi «прикраси» доповнювали його загальний пожмаканий вигляд. На стiльцi бiля директорського столу сидiла сувора жiнка у дiловому брючному костюмi.

Вона змiряла Черненка поглядом, сповненим неприхованоi лютi. Сам Плазун, навпаки, не приховував трiумфу. В такому гарному настроi Денис директора давно не бачив.

– Зачинiть дверi, Ганно Павлiвно, – попросив Анатолiй Федорович, i коли класна керiвничка виконала його прохання, урочисто мовив: – Так, усi в зборi. І ось, шановнi, маемо потерпiлого, маемо його маму, маемо винуватця i маемо класного керiвника цього негiдника. Що ти хочеш нам усiм сказати, Черненку?

– Я? – Денис перевiв погляд з Плазуна на Жабу, потiм – на його сувору маму. – Нiчого. Що треба говорити?

– Чому ти вчора напав на свого товариша? – Плазун кивнув на принишклого Костика.

– Вiн менi не товариш, – спокiйно вiдповiв Черненко. – Бiльше того: я навiть не думав, що мужчина побiжить скаржитися мамi.

– А вiн наха-ба до того ж… – протягнула Жабинська, дивлячись через Денисову голову на Ганну Павлiвну.

– Хлопчик з неповноi родини, я вам уже пояснювала, – класна керiвничка намагалася триматися спокiйно. – Всi дiти в iхньому вiцi важкi, а тут ще родиннi обставини…

При Черненковi вперше так вiдверто обговорювали його особисте родинне життя. Це йому дуже не сподобалося. Окрiм того, вiн так i не зрозумiв, до чого це все йде.

– Хлопчик? – скривила кутик рота в iронiчнiй посмiшцi Жабинська. – Пiсля того, що вiн зробив, – досi хлопчик? Вiн у вас малолiтнiй бандит! І якщо ця справа не буде залагоджена до понедiлка, я пiдключу всi своi зв’язки, щоб цей бандит опинився там, де йому саме мiсце. В колонii! Серед таких, як сам, малолiтнiх бандитiв!

– Хто бандит? – Денисовi набридло стримуватися. – А ваш Жаба – не бандит? Ви в нього питали?

– Хто Жаба?! – Костикова мама повiльно пiдвелася зi стiльця.

– Спокiйно! – Плазун iз задоволенням узяв на себе роль справедливого миротворця, ставши мiж дорослою жiнкою й обуреним пiдлiтком. – Зараз ми в усьому розберемося i на все отримаемо пояснення. Присядьте, будь ласка.

Жабинська пирхнула, але знову сiла. Директор повернувся до Дениса, схрестив руки на грудях i почав допит.

– Вчора пiсля школи у вас була бiйка з товаришем?

– Не товариш вiн менi! – вперто вiв свое Черненко.

– Нехай так, – погодився директор. – Отже, бiйка у вас була?

– Провчив його трохи, – визнав Денис. – Тiльки вiдразу кажу: око Жа… гм, цьому типовi десь у iншому мiсцi пiдбили. Мабуть, когось вiн ще дiстав.

– Виходить, ти визнаеш, що побив Костянтина? – перепитав директор.

– Вiн плюнув менi в обличчя. Я дав йому по губах. Ось i вся бiйка.

– Ти мало не зламав йому руку! – втрутилася Жабинська-мама.

– Прийомчик для новачкiв. Нiчого страшного. Заживе. Ви знаете, що ваш Костик сам пiсля школи виробляе? Ти не хвастався? – Денис глянув на Жабу.

Директор зiтхнув.

– Ти, Черненко, спортсмен. Сильнiший за Костянтина. І ти напав на нього вчора пiсля урокiв, викрутив руку, розбив губу, вдарив у обличчя…

– Кажу ж вам: фiнгал не вiд мене! – викрикнув Денис.

– Ти визнав частину провини. Май смiливiсть визнати ii повнiстю, – гарний настрiй Плазуна раптом кудись подiвся. – Потiм ти пограбував свого товариша. Ти звелiв йому принести двiстi доларiв, iнакше обiцяв далi бити його кожен день. І Костянтин винiс цi грошi з дому. Чому саме двiстi доларiв, Черненку? Ти хоч раз у життi тримав у руках таку суму? І чи збирався ти на цьому зупинитись? Чого мовчиш? Думав, тобi все так минеться? Зi мною, Черненку, такi штучки не пройдуть! У моiй школi такого не буде, зрозумiв мене?

Плазун ще щось кричав, але Денис його вже не чув. У вухах задзвенiло, i цей дзвiн глушив усi директорськi слова. Вiн був справдi приголомшений i не мiг повiрити в те, що все це вiдбуваеться насправдi i вiдбуваеться саме з ним.

– Я… – вiн спробував ковтнути грудку, яка звiдкiлясь взялася в його горлi. – Я… не…

– Не брав? – глузливо перепитав директор. – Не бив? Чи що ти ще хочеш сказати зараз у свое виправдання? Тут трое дорослих людей. З них двое – твоi вчителi. І побитий та пограбований тобою товариш, який готовий зараз повторити моi слова. Готовий, шановний? – Плазун повернувся до Жаби.

Той закивав головою, причому з такою силою, що в Дениса склалося враження: голова заважае Костику, i вiн швидше хоче скинути ii з плечей.

– Вiн побив мене… – пробелькотi

Жабинський. – Вимагав грошi. Лякав… Типу, скажу комусь – йому нiчого не буде, бо нiхто не повiрить… А вiн мене потiм зовсiм пригнобить…

– Я йому вiрю! – розвiв руками Анатолiй Федорович. – І батьки йому вiрять. Тому мама учня i прийшла спочатку сюди, а не вiдразу побiгла в мiлiцiю. Вона хоче домовитися з тобою, Черненко. Слухаеш мене, уважно слухаеш?

Денис кивнув головою: йому забракло слiв.

– Значить, так. Сьогоднi п’ятниця. Починаючи вiд цього часу, тобi даеться три доби на роздуми. Ти повертаеш грошi негайно, якщо ще не встиг iх витратити. Або знаходиш за вихiднi, якщо вже витратив. У недiлю ввечерi не буде грошей – у понедiлок зранку Жабинськi звертаються в мiлiцiю, а я iм пораджу, куди й до кого. Три доби, Черненко. Затямив? Рахувати вмiеш?

7. Допомоги не буде

Такого жорстокого удару Денис Черненко не отримував ще нiколи.

Повернувшись на урок, вiн не змiг приховати стану, у якому звичайно перебувае переможений. Цим самим вiн негайно привернув до себе загальну увагу, не стримався – попросився в учителя iсторii вийти i до кiнця уроку просидiв у чоловiчому туалетi. Весь цей час вiн намагався думати, та жодних думок у голову не приходило.

Насилу дочекавшись перерви, Денис негайно розшукав Оксану.

– Де тi твоi двое? – запитав, нiчого не пояснюючи.

– Якi двое? – не зразу зрозумiла дiвчина.

– Ну, якi менi вчора на Костика Жабу скаржилися. Де вони?

Черненко викрикнув останню фразу так голосно, що Оксана вiдсахнулася, а на них вiдразу почали озиратися.

– Тихо, – попросила вона, зберiгаючи спокiй. – Тихiше говори. Що сталося, можеш двома словами сказати?

Виявилося, що якраз двох слiв Денис зв’язати i не мiг. Оксана змусила його замовкнути, порахувати до десяти i тодi почати все спочатку. Вправа допомогла: з другоi спроби Черненковi вдалося коротко i ясно розповiсти дiвчинi, в яку халепу вiн ускочив.

– Тi двое тобi не потрiбнi, – вiдповiла Оксана, щойно вiн завершив.

– Чого це?

– Того це! – в тон йому вiдповiла вона. – Хлопцi вони хорошi, але, як бачиш, боягузи. Коли дiзнаються, в чому справа, нiколи нiкому нiчого не скажуть. Або пiдтвердять, що Жаба вимагав з них той нещасний дрiб’язок. Тiльки вони не бачили, як ти з Костиком розбирався. Там були тiльки ви двое. Є його слово проти твого. Хто знае: може, ти справдi так повiвся. Вирiшив таким чином помститися за всiх скривджених, як той Робiн Гуд.[6 - Робiн Гуд – власне персонаж англiйського фольклору, нiж реальний благородний розбiйник, який зi своею ватагою жив у Шервудському лiсi, грабував багатiiв i вiддавав награбоване бiдним селянам. Про Робiн Гуда написано багато книжок, знято багато пригодницьких фiльмiв.]

Черненко пiдозрiло подивився на Оксану, навiть зробив крок назад.

– Ти… того… Справдi в це вiриш?

– Нi! – швидко вiдповiла Оксана, щоби друг жодним чином не сумнiвався в ii щиростi. – Я в це не вiрю! Але Жаба сказав так своiй мамi, а наш директор i ваш… наш особистий ворог готовий у таке повiрити з ходу. Йому докази твоеi провини не потрiбнi. І ти свою чеснiсть тепер не доведеш. Принаймнi зараз.

Денис стиснув кулаки.

– Я придушу цього Жабу! Вiн у мене забере своi слова назад i проковтне!

– Ти нiчого йому не зробиш, – упевнено заперечила Оксана. – Бо хай що б ти зараз зробив, гiрше буде лише тобi. Поки на тобi висить це звинувачення, тi двое хлопцiв, через яких ти скочив у халепу, сам того не бажаючи, будуть ховатися, уникати тебе й мовчати. Максим був би зi мною згоден. І сказав би те саме.

Максим… Справдi, Бiлана тут зараз ох як не вистачае!

Несподiвано Черненко вiдкрив для себе одну насправдi неприемну iстину: за весь час, вiдколи вони стали товаришами, а потiм – подружилися, вiн сам жодного разу не знайшов виходу з халепи. Якi би з ними не траплялися пригоди, останне слово все одно лишалося за Бiланом. Максим витягнув його з лiгва бродячих собак, куди Черненко лiзти не побоявся. Вiн розгадав загадку викрадення доньки банкiра, хоча в тiй ситуацii чудеса хоробростi показував саме Денис. Зрештою, це Бiлан придумав, як звiльнити його з жахливого полону Плазуна.

Був би зараз тут Максим, вiн би вже щось придумав.

Дзвiнок покликав на уроки. Черненко повернувся в клас, але мало що чув iз того, що говорили. Добре, що хоч його не викликали вiдповiдати, iнакше точно зловив би погану оцiнку. Навiть якби вiн знав вiдповiдь, усе одно не сказав би нiчого, просто не змiг би – втратив мову.

Зате в нього була можливiсть подумати, зважити все i дiйти висновку: Оксана таки права. Тi двое, за яких вiн учора заступився, можуть пiдтвердити, що Костик Жабинський – козел. Але жоден з них не пiдтвердить, що Денис Черненко не вимагав вiд нього двi сотнi доларiв. Плазун теж не помилився: таких грошей хлопець справдi нiколи не тримав у руках.

Свiдчення однокласникiв Оксани не змiнять ситуацiю на його користь.

Правда, була обставина, яка поки що хоч трохи тiшила Черненка: Жабинська обiцяла до понедiлка нiчого не говорити його мамi. Плазун, звiсно, вимагав, щоб iй повiдомили про ганебну

оведiнку сина. Та, як не дивно, ситуацiю врятувала Ганна Павлiвна. Вона переконала директора: Денис розумiе, що травмувати маму, якiй i без того важко, не можна. Тим бiльше, наголосила вона, це не мама билася з Костиком, а вiн, Денис Черненко. Якщо грошi немае змоги повернути, нехай тодi вiн сам каеться матерi в своiх грiхах. З педагогiчноi точки зору це важливiше, анiж якби мама почула таке про сина вiд стороннiх.

Словом, Ганна Павлiвна наполягла на тому, що своi помилки кожен мусить виправляти сам.

Та навiть тепер Денис був переконаний у своiй правотi. Вiн не шкодував, що провчив Жабу. Навiть якби знав про такi серйознi наслiдки, все одно зробив би те, що зробив. Правда, трохи шкодував, що не вiн зацiдив Костику в око, але завжди може пiдбити друге.

Ось тiльки вирiшить свою проблему – i тодi нехай брехло начуваеться!

Визначивши таким чином свое ставлення до ситуацii, Черненко все одно не знав, у який спосiб вiн збираеться з неi викручуватися. Того, щоб вiддавати пiдступному брехуновi Жабинському грошi, тим бiльше долари, яких вiн не те що не вимагав в нього, а навiть в очi не бачив, Денис i в думцi не мав. Але ж вiн не уявляв собi, що йому робити i як за три доби довести, що не верблюд.

Максима дiйсно не вистачае.

Хоча… що заважае йому подзвонити? Тепер уже Черненко не мiг дочекатися кiнця уроку: батьки подарували Оксанi мобiльний телефон, i вона носила його з собою до школи. Правда, Денис мав погану пам’ять на цифри i взагалi не дружив з математикою, тому не пам’ятав, як дзвонити Бiлану. Зате при ньому був аркушик, на якому позавчора Максим буквально змусив його записати телефон Бiлана-старшого. Нiби щось передчував – номер знадобився.

На перервi, вислухавши друга, Оксана погодилася: без допомоги Максима не обiйтися. І, звичайно ж, простягнула Черненковi свiй мобiльник. Тремтячи вiд нетерпiння, Денис набрав потрiбний номер, притиснув трубку до вуха. Послухавши кiлька секунд, здивовано знизав плечима i вимкнув зв’язок.

– Що? – запитала Оксана.

– Нiчого не розумiю. Абонент не може прийняти дзвiнок. Нiби не рано… Та й у Макса такий старий, що трубку постiйно ввiмкненою носить. Дiловий: то йому хтось дзвонить, то вiн комусь наярюе…

– Може, ти номер неправильно набрав? Дай я!

Оксанина спроба так само не вдалася. Вона теж знизала плечима.

– Слухай, а ти номер хоч правильно записав?

– Ти вже зовсiм ображаеш! – вибухнув Денис. – Все правильно, Бiлан ще перевiрив.

– Тодi не знаю… Або щось сталося, i вiн вимкнув трубку, або… Де в тебе номер Максима?

– Вдома десь записаний, – Денис уже не був так упевнений у собi.

– Почекай. Все одно просто зараз нiчого не змiниться.

Як не прикро Черненковi, але вiн змушений був погодитися з дiвчиною: для нього найближчим часом справдi нiчого не змiниться. Тому, стиснувши зуби i заховавши нерви в найглибшу кишеню, Денис дочекався кiнця урокiв. Пiсля чого вони з Оксаною вiдразу поспiшили до нього додому.

На щастя, номер мобiлки Бiлана справдi був записаний на окремому клаптику паперу, i цей клаптик валявся на тумбочцi поруч iз абияк складеними Денисовими пiдручниками. Оксана дала телефон, Черненко набрав номер.

– Дивно, – промовив вiн, послухавши у трубцi. – Теж абонент недоступний. Вони там повмирали, чи що?

– Притримай язика! – пiднесла голос Оксана. – Не ляпай, бо так бiду накликати можна. З ними ще мама е. Якщо i в неi телефон мовчатиме…

– І що буде? – перебив ii Черненко. – В мiлiцiю побiжимо? Родина Бiланiв подалася до Одеси, i тепер жоден iхнiй мобiльник не вiдповiдае? До того ж, я маминого телефону не знаю. І не можу сказати, хто знае.

– Матерi вашi спiлкуються? Ви ж наче дружите…

– Ми дружимо, – погодився Денис. – А в моеi мамки часу не особливо е на теревенi. До того ж, там чисто дiлове спiлкування. Не скажу, що нашi мамки подруги. Але моя мамка завжди по рiзних справах дзвонить тiльки до Максового старого.

Оксана замислено потерла пiдборiддя.

– Значить, треба в когось знайти номер мобiльного телефону Максимовоi мами… не знаючи, де шукати, на це можна витратити всi три доби, якi тобi вiдпущенi… Дзвони ще раз! – промовила рiшуче.

Наступних пiвгодини Денис тiльки те й робив, що набирав номер Максимовоi мобiлки i раз у раз вислуховував, що абонент недоступний. Спроба додзвонитися ще раз до Бiлана-старшого теж нi до чого не привела. Нарештi Черненко i Оксана вирiшили припинити цi марнi спроби.

– Є варiант, що Максим перевiряе пошту в iнтернетi, – припустила дiвчина. – Ти не знаеш його електронноi адреси?

– Я дуже приблизно уявляю собi, що таке електронна адреса, – вiдповiв Денис. – У мене ж нема комп’ютера. В iгри вiртуальнi по клубах я теж не граюся – нема коли, та й дурня все це. І тим бiльше нiколи не спiлкувався з Максом у такий спосiб.

Оксана зiтхнула.

– Я все це вмiю робити… Але ж адреси ми не знаемо… І дiзнатися ii важче, нiж номер телефону його матерi… Аби знайти когось, з ким вiн по iнтернету в шахи грае…

Денис вiдмахнувся.

– Точно глухий номер. Бiльша частина гравцiв живе

iнших мiстах. А киiвськi не живуть у нашому районi, це я вiд Бiлана колись чув.

Не маючи жодноi надii, вони знову набрали номери Бiлана-старшого та Бiлана-молодшого. Нiчого не змiнилося: телефони мовчали. Допомоги чекати не було звiдки.

Звичайно, ми, на вiдмiну вiд Дениса та Оксани, знаемо, що трапилося з мобiльним телефоном голови сiмейства Бiланiв i чому вiн не вiдповiдае. Але куди, в такому разi, подiвся Максимiв телефон?

Або краще так: куди ж подiвся сам Максим?

8. Пiд землю

Цей ранок почався для Максима Бiлана значно цiкавiше, нiж для його друга.

Домовившись з Катею Котовською перевiрити, чи справдi можна зi звичайного мiського пiдвалу пройти в легендарнi одеськi пiдземнi лабiринти, хлопець погодився: краще нiчого не говорити про iхнi намiри старшим. По-перше, не пустять. По-друге, почнуть казати, як це небезпечно, i взагалi – подiбнi плани можна розладнати вже одним цим «по-перше». Хоча Бiлан вважав за потрiбне про всяк випадок повiдомити кого-небудь i обмовився про це Катеринi, дiвчина тут же почала кепкувати з нього, називаючи боягузом. Такого ставлення Максим допустити не мiг.

Їхнi родичi й родина Котовських жили в центральнiй частинi Одеси. Максим до цього часу бував у Одесi лише раз, i то дуже давно, ще коли ходив до молодших класiв. Тому, звичайно, мало що пам’ятав. Але тепер знав, що район, де вони опинилися, називаеться Ближнi Млини i колись вважався околицею. Тепер же, коли Одеса дедалi розросталася вздовж берега Чорного моря, Ближнi Млини були якщо не самим центром, то вже й не на околицi. Неподалiк, як розказала Катя, був мiський iподром. А за ним починалася так звана Мала Одеса.

Сказати чесно, ранком Бiлану вже не дуже хотiлося лiзти кудись пiд землю. Навпаки: скориставшись нагодою, вiн краще походив би мiстом, прогулявся б по оспiванiй у рiзних пiснях Дерибасiвськiй вулицi, глянув би, як виглядае зблизька знаменитий Одеський оперний театр, пройшовся б до пам’ятника першому одеському градоначальниковi- Дюку де Рiшелье, а потiм спустився чи не найдовшими в Украiнi, якщо не в цiлому свiтi, Потьомкiнськими сходами вниз до морського порту. Але довести зухвалому дiвчиську, що кияни теж не в тiм’я битi, вiн вважав справою своеi честi.

Черненко – той би ще вчора полiз у тi пiдземелля.

Нiчого, подумав Максим, допиваючи чай. Завтра субота, вихiдний день, i нехай мама з тiткою Людою сидять удома й квокчуть над гiпсом дядька Джона. Вони з татом точно пiдуть прогулятися Одесою.

– Ти кудись зiбрався? – поцiкавився Бiлан-старший, коли Максим почав одягатися.

– Ага. Вчора з цiею дiвчиною, Катею, домовилися, вона менi якiсь цiкавинки покаже, – Максим не сказав правди, але при цьому й не збрехав. Бо, зрештою, пiдземнi ходи – це справдi цiкавинки.

– Давайте, давайте, – пожвавився тато. – Я тебе, синку, коли чесно, в жiночiй компанii якось не бачив. Усе зi своiм дружбаном-суперменом у рiзнi iсторii влазите… Тобi пора б уже якось з дiвчатками дружити, чи щось таке…

Подiбнi заклики Максим чув вiд батька за останнi мiсяцi вже не вперше. Тодi це його дратувало, але тепер, в свiтлi останнiх подiй, вiн навiть зрадiв: нехай тато буде впевнений, що в компанii з дiвчиною з ним нiчого екстремального не станеться. Власне, так воно i виглядало.

Катя Котовська, як вони й домовлялися, чекала на розi. Вони пiшли пiшки, дiвчина сказала – Одесою краще гуляти. У крайньому випадку – кататися цими вулицями в кiнних екiпажах, як це було сто рокiв тому, коли автомобiлiв у мiстi нараховувалося лише кiлька десяткiв. Поки йшли, Катя встигла прочитати Бiлановi невеличку лекцiю.

– Думаю, ти без мене знаеш, що Одеса колись, дуже-дуже давно, насправдi була морським дном. Потiм море вiдступило до його теперiшнiх меж, i на березi залишилося дуже багато ракушняку. З цього каменю, власне, побудована вся стара Одеса. Двiстi рокiв тому ракушняк для будiвництва брали неорганiзовано i хто скiльки хотiв. Так утворилися першi каменоломнi, якi з роками перетворилися на величезнi пiдземнi ходи. Зараз ми йдемо просто над одним iз них.

Максим мимоволi глянув собi пiд ноги i навiть зупинився.

– Чого ти? – насмiшкувато запитала Катя. – Не бiйся, не провалишся. Одеськi пiдземелля унiкальнi – тягнуться до трьох тисяч кiлометрiв. І, щоб ти знав, до кiнця не дослiдженi. Звичайно, найвiдомiшими вважаються катакомби на околицях, з яких контрабандисти й бандити могли вийти просто до моря – там на них уже чекали найнятi заздалегiдь човни, баркаси, грецькi фелуки.[7 - Фелука – невеличке трищоглове торгове судно, через свою маневренiсть часто використовувалося розбiйниками i злочинцями Чорного та Середземного морiв.] Але тi, хто добре знав Одесу, могли пробратися до цих катакомб з будь-якоi частини мiста. Є будинки, з пiдвалiв яких були прокладенi спецiальнi ходи до пiдземних лабiринтiв. Зараз ми йдемо до однiеi з таки мiн.

– Мiн? – Бiлан знову зупинився. – Вони що, замiнованi?

– Щоб я так жила! – вигукнула Катя i дзвiнко зареготала. – Ви, киiвськi розумники, справдi далi свого носа не бачите!

iна – це не вибухiвка, ясно? Так називаються в Одесi цi ходи. Вони спецiально виводилися з пiдвалiв пiд мiсто для сполучення з основними ходами. Давно хотiла перевiрити одну таку мiну, ось тiльки компанii не було.

– Самiй страшно? – пiдколов Максим.

– Нудно. Коли тебе нiхто не бачить – нудно, – вiдповiла Катя.

– Все з тобою ясно. Показуха звичайна. Є така не заразна, але шкiдлива хвороба, – зробив висновок Максим, пiсля чого його супутниця надовго замовкла.

Пiдiйшовши до кiнцевоi мети подорожi, старого одеського п’ятиповерхового будинку, Катя для чогось глянула на всi боки, перш нiж потягнула на себе дверi парадного. Максим теж мимоволi зробив те саме, хоча i вважав таку поведiнку повною дурнею. Потiм вони ступили в темне парадне, просякнуте стiйким порохнявим запахом. Просто перед ними вниз спускалися сходинки, Бiлан машинально нарахував вiсiм.

Катя витягнула з кишенi курточки завбачливо прихоплений лiхтарик, натягнула на голову каптур вiд куртки, i тiльки тепер Максим зрозумiв правильнiсть вибору нею одягу. Лiзти пiд землю, коли в тебе на головi лише бейсболка, було верхом легковажностi. Але нiчого не поробиш: iншого головного убору в нього все одно не було.

Спустившись униз, дiвчина посвiтила на оббитi iржавим залiзом пiдвальнi дверi, провела рукою по ручцi, потягнула ii на себе. В якийсь момент Бiлан захотiв, щоб дверi виявилися зачиненими. Та вони зi скрипом пiддалися i прочинилися, вiдкривши шлях у темну та вогку порожнечу.

– Вiдчинено, – тихо промовив вiн.

– Ага, – погодилася Катя. – Це, мiж iншим, унiкальний випадок. Зазвичай такi дверi зачиняють на мiцнi замки. А на цей пiдвал я випадково натрапила. По телевiзору журналiсти репортаж робили, адресу назвали. Я сюди, а тут бардак: чи тутешнiй ЖЕК недоглянув, чи ще якесь недопрацювання… Словом, як бачиш, нема тут замка. Гайда?

– Гайда, – рiшуче промовив Бiлан i мiцнiше натягнув бейсболку на голову.

Освiтлюючи шлях променем лiхтарика, Катя пiшла вперед. Максим рушив за нею, час вiд часу позираючи на прямокутник прочинених дверей, який ще був освiтленим i показував дорогу назад. Це було те саме кволе свiтло в кiнцi тунелю, яке давало iм усi шанси на благополучне повернення. Та ось вони уперлися в стiну. Далi пiдземний хiд завертав праворуч.

– Боiшся? – почув Максим iз темряви глузливий голос.

– Не стiй, давай вперед! – грубувато вiдповiв вiн.

Дiвчина завернула i рушила далi.

9. Фатальний кажан

Просунувшись за нею, Максим озирнувся.

Тепер позаду свiтла не було. «Загалом, – подумав вiн, – ми ще не так далеко зайшли. Та й особливих лабiринтiв тут нема.» Нiчого, скоро цьому дiвчиську, яка граеться в таку собi Лару Крофт,[8 - Лара Крофт – персонаж комп’ютерноi гри, а згодом – кiлькох однойменних пригодницьких фiльмiв, яку називають «Індiаною Джонсом у спiдницi». За сюжетом, дослiджуе давнi поховання в пошуках цiкавих археологiчних знахiдок, за що отримала прiзвисько «розкрадачка гробниць». У кiно Лару Крофт зiграла американська актриса Анджелiна Джолi.] набридне лазити пiд землею. Вона отримае задоволення вiд того, що показала киiвському задавацi, яка вона крута, вони вилiзуть на поверхню i, може бути, пiдуть гуляти мiстом».

Загалом Максим Бiлан вирiшив, що Катя Котовська в принципi не така вже й погана дiвчина. Просто е в неi певнi комплекси, якi цiлком можна зрозумiти й вибачити.

Не дуже широкий, хоча й не надто вузький пiдземний коридор знову завернув. Цього разу – лiворуч. Максим i далi не боявся заблукати – поки що хiд був один i не надто петляв. Та коли вони пройшли ще метрiв з п’ятдесят, по ходу лиш перегукуючись, пiдземелля несподiвано роздвоiлося. Зупинившись на роздорiжжi i посвiтивши по черзi в кожний коридор, Катя озирнулася на Бiлана.

– Ризикнеш далi йти?

– Тодi треба шлях якось запам’ятати, – зауважив вiн.

– Нiчого особливого. Знаеш, – пiсля паузи промовила дiвчина. – Я думаю, ми не будемо сьогоднi лiзти прямо туди, в самi катакомби. Ти вже на слово менi повiриш тепер, що вони виведуть просто до моря. Повiриш?

– Повiрю, – охоче погодився Максим.

– Я давно хотiла сюди пройти…

– Ти вже казала. Одна боялася, – вирвалося в Бiлана.

Вiн негайно пошкодував, що це сказав. Та було вже пiзно: Катерина рiзко змiнила голос, навiть тупнула в темрявi ногою.

– Я боялася? Я? – промiнь лiхтарика враз заслiпив йому очi. – Без сопливих тут слизько, ясно тобi? Побачимо зараз, хто тут кого боiться!

– Чекай, я не… – почав був Максим, але дiвчина вже рвучко розвернулася i зникла в лiвому коридорi.

Нiчого не лишалося, як швиденько бiгти слiдом. У цьому мiсцi прохiд трохи звужувався i наче нижчою стала стеля. Принаймнi якщо ранiше пiдлiтки йшли, тримаючись прямо, то тепер Максимовi доводилося пригинати голову. Свiтло Катиного лiхтарика миготiло за кiлька крокiв попереду, i Бiлан наддав ходи, аби наздогнати ображену в кращих почуттях приятельку.

Раптом свiтло зникло, i за мить Максим уже опинився бiля черговоi галереi, яка вела лiворуч. Крикнувши: «Стiй, чорт забирай!», Бiлан з

вернув туди i побiг. Вiн вiдчував якийсь рух попереду, навiть бачив свiтло. Та враз сталося таке, вiд чого хлопець вкляк на мiсцi, а волосся пiд бейсболкою, здаеться, пiднялося дибки.

Попереду почувся крик, навiть не крик – голосний розпачливий вереск жаху. Сумнiвiв не було: кричала дiвчина.

– Катя! – гаркнув Максим i подався на крик.

Попереду i позаду тепер була цiлковита темрява, навiть лiхтарик не свiтив, хоча дiвчина з темряви не переставала кричати. Нарештi Бiлан наштовхнувся на якусь стiну, вiд неi праворуч вiв один хiд, лiворуч – другий. Здаеться, крики лунали з лiвого боку. Хлопець побiг туди i дуже швидко налетiв на людську постать. Вiд цього зiткнення крик став ще сильнiшим. Катя заверещала з новою силою, вiдштовхнула його вiд себе, i Максим змушений був ловити ii в темрявi обома руками.

– Це я! – викрикнув вiн у вiдповiдь. – Я! Я! Я!

Катерина перестала вириватися, трошки заспокоiлась i посунулася по стiнцi пiдземелля додолу, потягнувши Максима за собою. Вона схлипувала.

– Що таке? Ну? Що сталося? – домагався Бiлан.

– Ка… Ка…

– Яка кака? – не зрозумiв хлопець.

– Ка… Кажан! – нарештi вирвалося в Катерини. – Там… десь… пiд стелею… налетiв…

Максим полегшено видихнув.

– Добре хоч не мумiя ожила! – хлопець навiть вичавив iз себе короткий смiшок. – Кажан, ну й кажан. Дряпнув? Укусив?

– Не встиг… Запищав… Я в нього лiхтариком…

– Так, – промовив Максим. – Отже, лiхтарика у нас нема. Розбився?

– Не знаю, – Катя схлипнула. – Вiн… налякав…

Бiлановi свербiв язик покепкувати з тiеi, яка ще кiлька хвилин тому образилася, коли ii обiзвали боягузкою. Та вчасно стримався: досить емоцiй та взаемних кпинiв. Тепер його приятелька, мабуть, зрозумiла, що й до чого. І все ж таки запитав:

– А ти хiба не знала, що в пiдземеллi можуть водитися кажани?

– Якось не подумала… Тiльки… Не кажи нiкому, добре?

– Ага, – пообiцяв Максим. – Якби на мене налетiв кажан з темряви, менi теж було б не надто затишно. Як, повертатися будемо?

– Давай. Ти дорогу назад пам’ятаеш?

Ось тепер нарештi Максим Бiлан остаточно зрозумiв, у який капкан вони втрапили, самi того не бажаючи. Звiсно, якiсь повороти зафiксувалися в пам’ятi. Вiн притулився спиною до стiни, заплющив очi, хоча темряви i так вистачало, i почав подумки рахувати рiзнi комбiнацii та варiанти. Повертали вони, здаеться, лiворуч. Чи праворуч… Тут не так багато ходiв та поворотiв, та все ж таки поблукати доведеться…

– Чого мовчиш? – озвалася з темряви Катя.

– Я думав, ти знаеш дорогу назад, – пояснив вiн.

– То ми… заблукаемо? – обережно запитала дiвчина.

– Якщо вже не заблукали, – Максим вирiшив не приховувати вiд неi своiх пiдозр.

Катерина мiцнiше притулилася до нього.

– Я iдiотка… – промовила вона. – Я потягнула тебе сюди… Не знаю… Хотiла…

– Що ти там хотiла, потiм розберемося, – перервав ii Бiлан. – Я не менший iдiот. Мало того, що полiз сюди з тобою, так iще й не вивчив, як звiдси вибратися. Якби не кажан… До кажана, здаеться, все було нормально. Хоч би вийти туди, де ти з тим гадським кажаном зiткнулася… Але спочатку давай пошукаемо лiхтарик. А раптом вiн ще живий?

– Я не кiшка, – капризно вiдповiла Катя. – В темрявi не бачу. В тебе е сiрники чи запальничка?

Точно знаючи, що нiчого такого з собою не прихопив, Максим вкотре подумки вилаяв себе за непередбачливiсть: «Нi, Катерина Котовська таки даремно вважае його розумником. Вiн дурний, навiть дурнiший, нiж думав. Черненко – той би – сто вiдсоткiв! – здогадався взяти з собою хоча б сiрники, якби вони зiбралися спускатися пiд землю. Влiтку в горах вони вже дослiджували один невеличкий пiдземний тунель, i тодi Денис перед тим, як лiзти, повернувся до хати, в якiй вони сидiли, i знайшов чим запалити вогонь. А тут – на тобi».

«На що ти сподiвався? – подумки запитав себе Бiлан i так само подумки вiдповiв самому собi: – «На дiвчисько, яке потягло тебе в цю експедицiю. В неi справдi був лiхтарик, але ж чоловiк серед вас двох – ти. Тьху!»

Сплюнув вiн не подумки – по-справжньому, просто собi пiд ноги.

– Чого плюешся? – запитала з темряви Катя.

– Нiчого, – буркнув Бiлан. – Так, згадав одну рiч.

І справдi: щойно сказав – вiдразу згадав. У нього ж мобiльний телефон у кишенi! Не вiрячи в диво, хлопець витягнув його, натиснув на кнопку. Дива не сталося: пiд землею зв’язку не було, стiльникове покриття в лабiринтах пiд Одесою вiдсутне. Зате засвiтився тоненьким промiнчиком лiхтарик. Поки батарея телефону заряджена, вiн свiтитиме. Свiтла ледь вистачае, аби роздивитися, що пiд носом. Але це краще, нiж повна темрява.

– Працюе? – з надiею запитала Катя.

– Сама знаеш, що нi, – вiдповiв Максим. – Але не сидимо на мiсцi. Треба рухатися вперед. Нiчого. Здаеться, вiдiйшли недалеко.

10. Погроза демонiв

Насувався жовтневий вечiр, а з Бiланом та його татом далi не було зв’язку.

Денис вирiшив: це доля. Що б там не сталося з Максимом, хтось невiдомий там, нагорi, вирiшив: так i мусить бути. Вiн, Черненко, мае бути за щось покараний. За

о – питання друге. Просто саме сьогоднi вищi сили зробили так, аби не було звiдки отримати якщо не допомогу, то бодай пораду.

Мама, повернувшись з роботи, вiдчула настрiй сина. Запитала, чи не трапилося щось у школi. Черненко поспiхом вiдповiв, що нi, та мама, здаеться, не помiтила цiеi поспiшностi й заспокоiлася. Аби не провокувати зайвих запитань, Денис вирiшив вийти на вулицю. Вiн подзвонив Оксанi i поставив ii перед фактом: треба поговорити. Тож чи не може вона також зараз вийти.

Про що вони зараз говоритимуть, Черненко поняття не мав. Адже про все давно говорено, переговорено, вся вода в ступi витовчена, лишаеться тiльки невiдворотно чекати понедiлкового ранку. Або сподiватися на диво… Денис вiдчував себе людиною, що ii якiсь невiдомi мисливцi загнали у капкан, поставлений насправдi на вовка. І тепер вiн мусив або вiдгризти собi ногу, як вовки в таких випадках вiдгризають устряглi лапи, або приречено чекати, поки з нього здеруть шкiру.

Обидва варiанти Дениса Черненка не влаштовували.

Оксана, як i обiцяла, вийшла на вулицю, взяла хлопця пiд руку. Це трохи заспокоiло його: хоч одна людина готова повiрити йому й пiдтримати в бiдi.

– Дзвонила?

– Дзвонила. Глухо.

– Наче крiзь землю провалився, – скреготнув зубами Денис, навiть не пiдозрюючи, наскiльки вiн недалекий вiд iстини.

Вони повiльно пiшли прямо по вулицi в бiк парку.

– Давай спробуемо самi. Невже нiчого не придумаемо? – заговорив Черненко.

– Знову? Вже сто разiв проговорювали…

– Значить, треба в сто перший раз! – стояв на своему Денис.

– Добре, – приречено погодилася Оксана. – Ти говорив, що Максим у подiбних випадках мислив би так. Перше: чи винен ти i чи вимагав у Жабинського грошi? Признайся собi.

– Нi, – вкотре за день заявив Денис.

– Друге: ти зовсiм нi в чому не винен i жодним чином не причетний до цiеi iсторii?

– Нi, – так само вiдповiв Черненко.

– Але ж Жабинського ти все ж таки трохи набив? Губу йому розкровив, наприклад…

– Потовк його трохи за дiло. Аби не плювався, то й губи лишилися б цiлi. Тiльки по писку я його не бив. Фiнгал – не моiх рук дiло. На жаль. Знав би…

– Тихо, тихо, – Оксана дотримувалася правил обраноi ними гри. – Грошi таки зникли. Двiстi баксiв. І грошi, ясна рiч, не Костика, а маминi… Чи татовi, словом, родиннi. Костик каже: ти залякав його, вiн сходив додому, витяг зi сховку, де зберiгаються грошi, потрiбну тобi суму i вiддав. Його слова проти твоiх, вiрно? – Денис мовчки кивнув. – Ну, якi варiанти ми прикидали? Якi комбiнацii тут можуть iснувати?

– Бiлан завжди прикидав навiть фантастичнi. Може бути, наприклад, що Жаба сам собi пiдбив око, поскаржився на мене мамi, i вони вирiшили мене розвести. Така собi мстива змова родини Жабинських проти Дениса Черненка. Але якщо це правда, – зiтхнув хлопець, – навiть Бiлан не доведе, що я нi в чому не винен. Доводити просто не буде кому. Адже брешуть, виходить, усi…

– Іншi варiанти, – кивнула Оксана. – Найгiрший розглянули, який найпростiший?

Договорити iм не дали.

Оксана з Денисом саме дiйшли до парку i тепер неквапом простували алеею. Довкола було вже темно, парк не центральний, тож освiтлювався погано. І той, хто гукнув Черненка на iм’я, явно не просто стежив за парочкою, а вичiкував зручного моменту, коли хлопець iз дiвчиною зайдуть у найтемнiше мiсце.

Окрик прозвучав грубо. Нiчого доброго вiд того, хто гукав, Денис не чекав. Тому вiдразу розвернувся на голос так, аби закрити собою Оксану. Та зовсiм прикрити ii не вийшло: на них насунули вiдразу з трьох бокiв. Три високi темнi постатi нiби виросли з вечора. Максим, надiлений багатою уявою, охрестив би iх чимось типу паркових демонiв.

– Денис Черненко – ти? – перепитав демон, який стояв просто перед ним: високий, коротко стрижений хлопець рокiв шiстнадцяти в плащi з пiднятим комiром.

– Нi, я Бетмен, – вiдповiв той. – Людина-кажан.

– Зараз, пацан, ми з тебе людину-мумiю зробимо, – вiдповiв iнший демон, той, який стояв лiворуч.

Наче збираючись виконати свою погрозу, вiн ступив крок до Оксани.

– Я закричу, – попередила вона.

– Давай, кричи, – дозволив демон у плащi. – Поки тебе почують, поки добiжать… хвилин десять у нас буде мiнiмум. А знаеш, що грамотнi в таких справах люди можуть зробити з такими, як ви, навiть за п’ять хвилин?

– Чого треба? Хто ви такi? – запитав Денис. – Тiльки зачепи ii, хто б ти не був, i побачиш, що такi, як я, можуть зробити за три хвилини!

– Так, Бобе, вiн менi набрид! – другий демон замахнувся.

– Не смикайся, Ромео, – промовив Боб, i Ромео опустив руку. – Молодець, тримаешся. Не бiйся, ми закони знаемо. Якщо пацан з дiвкою гуляе – не чiпаемо. Був би сам, Ромео б на тобi точно виспався просто тут, на алеi. Значить, слухай сюди, людина-кажан: ти винен Костику Жабi двiстi зелених папiрцiв. Правда?

– Нiчого я йому не винен! – огризнувся Денис. – Це вiн вас прислав?

– Не таким великим вирiс цей перець, аби нас кудись присилати, – гмикнув Боб. – А ти, пацан, правду кажеш. Нiчого ти Костику Жабi не винен.

–

Як так? – здивувався вiд несподiваноi заяви Черненко.

– Отак, – в тон йому вiдповiв Боб. – Бо той, хто винен Жабi, автоматично стае винний нам. Адже цей лох нам по життю винен. Його боржники – нашi боржники. До завтра бабок не буде – не буде i другого попередження. Все ясно?

У Черненка перехопило подих.

– А… ми ж… До понедiлка термiн… Домовлялися…

– З нами ти нi про що не домовлявся, – процiдив крiзь зуби Боб. – О’кей, нехай буде не завтра, а недiля. Рано… тут, у парку. Приносиш двiстi баксiв. І з вогнем не жартуй, ми вiд самого будинку твоеi мавпочки вас пасемо. Спочатку до неi в гостi прийдемо.

– Хто мавпочка? Ану повтори!

Денис стиснув кулаки, та Оксана в свою чергу стиснула його за лiкоть з усiеi сили.

– А ти нiчого, – визнав Боб. – Розрахуешся – поговоримо. Може, з нами тусуватимеш… Все, молодняк, до недiлi.

Коли парковi демони зникли в темрявi так само, як з’явилися, Черненко не стримався i зробив те, чого за весь час знайомства при Оксанi жодного разу не робив: почав голосно лаятися. Правда, загнувши кiлька пасажiв, зупинився, буркнув вибачення. Та Оксану це зовсiм не збентежило – вона ж розумiла ситуацiю.

– Отак, значить, – видихнув Денис. – Ну, якi будуть думки? Що сказав би iз цього приводу наш великорозумний Максим Бiлан?

Вiдповiддю була трель мобiльника в Оксанинiй кишенi. Вона витягла телефон, глянула на номер i радiсно скрикнула.

11. Подвiйний порятунок

У пiдземнiй галереi Максим Бiлан i Катя Котовська кружляли досить довго.

Можна, звiсно, сказати, що час для них зупинився. Проте це буде неправдою: години та хвилини висвiтлювалися на монiторi Максимового телефону. Так вiн дiзнався, що по колу вони ходили двi години i десять хвилин.

Спочатку Бiлан спробував пошукати лiхтарик. Промiнчиком вiд «телефонного» лiхтаря навiть пiд носом важко було щось добре освiтити. Та все одно Максим облазив весь коридор i навiть трошки пройшов у сусiднiй.

– Ну його, не йди вiд мене далеко, – попросила Катя, – ми ж зовсiм не рухаемося.

– Куди ти могла його пожбурити? – роздратовано запитав хлопець.

– Там хiд роздвоювався. Кажан налетiв, я рукою махнула – i все, нема…

– Так, – Максим присiв на землю i вимкнув «телефонний» лiхтарик. Тепер морок пiдземелля остаточно поглинув iх.

– Ввiмкни, – попросила Катя.

– Помовч, – сказав у вiдповiдь Бiлан. – Є таке правило: коли не знаеш, що робити, треба загасити свiтло, замовкнути i подумати в темрявi п’ять хвилин. Час пiшов.

Катя слухняно закрила рота. Максим спочатку почав рахувати до ста, потiм кинув це заняття, тодi заплющив очi, сильно примружив, а коли перед очима застрибали рiзнобарвнi цяточки, спробував порахувати iх. Думки потроху прийшли в робочий стан, i коли потрiбний час минув, Бiлан запитав:

– Ти комусь казала, куди саме ми збираемось?

– Не пустили б. Тому i не говорила.

– Я так само. Бо вирiшив прийняти твоi правила гри i пожити чужим розумом. Але якщо нас не буде по обiдi – шукатимуть?

– Турбуватися будуть. Дзвонитимуть, – мовила Катя. – Шукати – навряд. Це ближче до вечора. Ми тут будемо сидiти i чекати?

– З Чорного моря погоди? – глузливо запитав Максим. – Дуже далеко ми не могли зайти, я вже це казав. Ти зустрiла кажана на перетинi двох коридорiв. Коли я бiг за тобою, то знаходився… В смислi, спина моя була там, де зараз сидиш ти. Трошки плутано, скажу простiше: нам, здаеться, треба рухатися лiворуч. Щойно вийдемо до роздорiжжя – пiдемо в правий бiк. Бо коли ми йшли звiдти, то, здаеться, повертали, навпаки, в лiву сторону. Плутано, та спробуемо вийти.

Спроба виявилася марною. Як i кiлька наступних спроб.

Тунель, поворот… знову тунель, знову поворот. Здавалося, що цьому не буде кiнця. Спочатку Максим голосно рахував повороти, потiм зрозумiв повну безглуздiсть цiеi лiчби. Катя взагалi вирiшила мовчати, i Бiлан не без пiдстав вирiшив: у такий спосiб вона дае йому зрозумiти, що визнае свою помилку, визнае так само провину i шкодуе про свiй нерозважливий вчинок. Вiд цього в даний момент iм обом було не легше, та все ж таки Бiлану було приемно тримати ситуацiю в своiх руках, бiльше не вислуховуючи ядучих зауважень цiеi зухвалоi одеситки.

Час вiд часу вони зупинялися, сiдали, вiдпочивали, вiддихувалися. Таких перепочинкiв ставало дедалi бiльше. Максим уже фiзично вiдчував увесь тягар втоми.

Максим не мiг пояснити анi товаришцi по нещастю, анi, тим бiльше, собi, як i в який момент прийшло осяяння: вони кружляють по колу. Зрозумiвши це, Бiлан негайно зробив ще одне вiдкриття: коло, яке вони тут намотують, вже стало знайомим настiльки, що вiн може вiдрiзнити один поворот вiд другого. Значить, порахував вiн варiанти, мусить бути в цьому лабiринтi таке мiсце, де е можливiсть пiти в iнший бiк. Вийти з зачарованого кола ходiв – i знайти iнший напрямок. Є всi шанси вважати його правильним.

Катi хлопець нiчого не пояснював. Просто сказав у певному мiсцi:

– Тепер ми пiдемо сюди, – i вона слухняно рушила за ним.

Далi був ще один поворот, знову розходилися двi галереi. Та

iлан уже був бiльш нiж переконаний: коли вони йшли сюди, лiвих поворотiв робили бiльше, нiж правих. Зараз, виходить, слiд триматися лiвоi сторони.

Коли проминули i цей поворот, ходи перестали роздвоюватися. Далi заблуканi рухалися лише прямо. Та головне – вони вийшли в прохiд, у якому можна було стояти не згинаючись. Ця прикмета означала – вихiд близько.

Не пiдвела чуйка – завернувши в черговий прохiд, втомленi Максим i Катя враз радiсно скрикнули, побачивши попереду тоненьку смужку свiтла. Бiлан пам’ятав: дверi в пiдвал вони лишали прочиненими, свiтла було бiльше. Отже, хтось уже причинив iх. А якщо раптом не просто причинив, а взагалi зачинив з якогось доброго дива?

Та побоювання не справдилися. Дверi не зачинили, а дiйсно лише причинили. Налетiвши на них витягнутими вперед руками з усього розмаху, Максим вилетiв на волю i не стримав крику. Катя, навпаки, висунулася з дверноi пройми обережно, нiби боялася, що пiд дверима стоятиме той, хто тiльки i чекае, щоб ii покарати.

Годинник показував: у пiдземеллi пiд Одесою Максим i Катя блукали майже п’ять годин. Тепер свiтло рiзало очi, якi встигли за цей час вiдвикнути вiд нього. Та це швидко минуло, i вони пiшли додому.

По дорозi Максимiв телефон почав голосно пищати. Це приходили повiдомлення про неприйнятi дзвiнки. Кiлька останнiх було вiд мами, далi висвiчувався незнайомий номер, хтось теж активно намагався добитися. Потiм, вирiшив Бiлан, усе потiм. І про всяк випадок вимкнув телефон.

Навряд чи треба докладно зупинятися на тому, як зустрiли Максима й Катю вдома у Бiланових родичiв. Мама дiвчини чекала на неi тут же. Зовнiшнiй вигляд обох не потребував спецiальних пояснень, та Максим все ж таки дещо уточнив: вiн сам попросив Катю показати йому знаменитi одеськi катакомби, де вони благополучно заблукали i так само благополучно виблукали назад. Хлопець навiть намагався вдавати з себе такого собi живчика, який пережив цiкаву пригоду.

Дорослi спочатку говорили всi хором, навiть дядько Джон пiдключився. Потiм висловився кожен окремо, i дядько Джон не був винятком. Говорили одне: слiд було бодай комусь сказати. Але ж не пустили б… Проте е iнший вихiд: лишити записку i здiйснити свiй задум, нiкого не питаючи. Зате в разi чого знали б, де шукати зниклих, i вчасно пiдняли б тривогу.

Словом, на з’ясування цих стосункiв, виховнi моменти, профiлактичнi розмови i паралельне вiдмивання та годування горе-дослiдникiв пiшла вся друга половина дня. Лише пiд вечiр, коли нарештi всi заспокоiлися, Максим раптом згадав, що не вiдповiв на настирливi дзвiнки невiдомого. Ввiмкнув телефон, прийняв ще кiлька повiдомлень про пропущенi дзвiнки, зробленi з того самого номера, i передзвонив.

На тому боцi вiдповiла Оксана Дорошенко. Вона благала врятувати Дениса.

У Максима впритул вистачило грошей на рахунку, аби вислухати розповiдь про халепу, в яку на рiвному мiсцi втрапив Черненко. Порiвняно з його iсторiею свiй власний капкан Бiлан уже вважав мало не дитячою забавкою. Пообiцявши передзвонити, попросив дозволу зробити дзвiнок зi стацiонарного телефону i вiдразу видав:

– Не можна вас на секунду залишити без нагляду! Варто поiхати кудись у справах – вони вже по вуха в цьому самому… Ану ще раз про тих демонiв. Як iх – Боб, Ромео, Джульетта?

– Яка Джульетта, старий! – розорявся на тому боцi Денис. – Тут обклали не дрiбно!

– Давай, кажу, про тих бобiв-шмобiв ще раз! – повторив Максим, а коли Денис повторив, клацнув пальцями: – Слухайте, це ж навiть не вища математика, а задачка зi шкiльного пiдручника! Живiть спокiйно до недiлi. Тодi зробите ось так…

12. Просте рiшення

Оксана взялася виконувати частину Максимових указiвок сама.

Правда, Черненко чесно намагався усунути дiвчину вiд активних дiй, та вона вперто наполягла на своему, i таки виявилася права. З Денисом мама Костика Жабинського, сто пудiв, не захотiла б говорити так, як iм треба. Оксана ж змогла ii переконати вчинити саме так, як вона просить.

У призначений день i час Денис Черненко стояв у парку, саме там, де iх два днi тому перестрiли тi, кого вiн охрестив демонами. Мiсце, виявляеться, було дуже зручним – у цiй частинi парку густо розрослися кущi й дерева, i воно вiддалено нагадувало дiлянку справжнього лiсу. Чекати довго не довелося – трiйця вимагателiв прийшла, як i обiцяла: напередоднi Ромео подзвонив Денисовi додому, нагадавши про борг i заодно давши зрозумiти, що вiд них не сховаешся. Хоча дiзнатися номер телефону, знаючи адресу, може через довiдкову службу навiть молодший школяр.

– Здоров, людина-кажан, – Боб простягнув Денисовi руку долонею догори.

Той подумав… i ляснув по нiй своею долонею. Але коли так само зробив Ромео, Черненко демонстративно заховав руки в кишенi джинсiв.

– Ич, який, – скривився Ромео. – Давай, давай, бурiй… Ведмежа буре, блiн…

– Як я розумiю, ти принiс, – почав Боб.

– Що принiс? – занадто голосно поцiкавився Денис.

– Як – що? Двiстi зелених.

– Чому я мусив тобi iх принести? – Черненко говорив так само голосно, на що Боб i й

го компанiя не звертали уваги.

– З дуба впав? – здивовано запитав ватажок. – Бо ти нам iх винен, придурку!

– А чого це я вам iх винен?

– Бо нам винен Костик Жаба! – Ромео помiтно втрачав терпець. – Для чого ти все це завiв?

– Жаба – це Жабинський? – уточнив Денис. – Чому ж вiн винен, а я – вiддавай?

– Бо вiн сказав нам, що нiс нам борг, а ти забрав у нього бабки, козел! Вiн дурня вмикае, Боб! – ревнув Ромео. – Так я його зараз так вимкну…

– Ану, стояти! – почулося раптом з-за кущiв.

І перед очима трiйцi вимагателiв з-за дерева, просто крiзь кущi, тремтячи вiд праведного гнiву, виступила розлюченою фурiею Жабинська. Оксана умовила ii прийти ранiше, стати там, у сховку, i послухати, про що Денис говоритиме з трьома старшими хлопцями. Жiнка зробила висновок: дитячий садок, та пiсля наполегливих умовлянь Оксани погодилася.

Про що зараз явно не шкодувала.

– Хто вам винен двiстi доларiв? – суворо запитала жiнка.

– А ви, тьотю…

– Це мама вашого боржника, недоумки, – пояснив Черненко, переможно посмiхаючись. – Бачте, може, вiн вам щось i винен. Навiть швидше за все, що так. Ось тiльки випала нагода нiби й вiддати, а з iншого боку – не вiддати.

– Проста математика, – втрутилася Оксана, повторюючи слова Максима Бiлана. – Ваш син, панi Жабинська, заборгував ось цим хлопцям солiдну суму. Що це за борг – в карти програв чи щось iнше, ще якiсь типу дорослi розваги, – ви вже з ним удома самi в цьому якось розберiться. Той, кого кличуть Бобом, досить добре вiдомий нашому дiльничному iнспектору. А iнспектор знайомий з одним офiцером мiлiцii. Який, в свою чергу, приятелюе з батьком одного нашого друга. Котрий тепер у Одесi й завтра буде тут. Два дзвiнки – i особа встановлена. Тим бiльше, що прiзвисько Бориса Гуменного, як нам сказали, справдi вiдоме органам.

Нiхто з трiйцi не поспiшав розходитися. Три пари очей здивовано i водночас заворожено дивилися на тринадцятирiчну дiвчину. Коли в розмову знову вступив Денис, вiн звертався до Жабинськоi.

– Задачка елементарна. Ось цi кредитори в той же день, коли ваш Костик вигрiб вiд мене, перестрiли його i поговорили ще жорсткiше – пiдбили око. І тодi Костик вирiшуе помститися менi. Розв’язавши при цьому своi проблеми та ще й розбагатiвши. Вiн приходить додому i бере зi сховку грошi. Вам, батькам, скаржиться на мене – i ви маете повне право вимагати вiд мене повернення вкрадених доларiв. Бобовi вiн так само скаржиться на мене, i тепер я – ще й iхнiй боржник. А хлопцi вони серйознi. Отже, я – мiж двох вогнiв i мушу вiддати вже не двiстi, а чотириста доларiв. Тодi як ваш Костик приховав цю суму для своiх потреб. В тому, що я не все тут придумав, ви щойно мали змогу переконатися. Та, власне, не я i придумав, – Черненко посмiхнувся. – Просто скористався розумною порадою недурного пацана.

Запала тиша. Жовте листя повiльно злiтало з дерев.

– Ми вiльнi? – запитала Оксана в Жабинськоi.

Жiнка кивнула, не зводячи очей з Боба.

– До нас питання чи претензii е? – поцiкавився Денис у вимагателiв.

– Тепер уже не до вас, – процiдив Боб.

По всiх трьох було видно: вони хочуть просто зараз дати драла, але гордiсть не дозволяе. Значить, доведеться щось пояснювати цiй розлюченiй жiнцi.

– Тодi ми пiшли в кiно, – оголосив Черненко.

– Приемного перегляду, – нарештi подав голос третiй «демон».

Оксана взяла Дениса пiд руку, i вони пiшли геть, не озираючись.

Уже вийшовши з парку, вони дружно розреготалися. Потiм Оксана набрала Максимiв номер. Денис, щойно почулася вiдповiдь, мало не силою вирвав телефон у неi з руки.

– Класно пройшло, старий! Клiенти отупiли повнiстю!

– Я правильно вирахував?

– Авжеж… Ми цього, мабуть, нiколи не дiзнаемося в усiх подробицях. Та я не дуже-то й хочу…

– О’кей, народ. Ми вже бiльше як пiвдороги проiхали. Зустрiнемося завтра. Заодно з однiею цiкавою людиною познайомлю. Все, бувайте, зв’язок зникае.

Пригода на Геловiн

1. Оце так несподiванка!

Коли в’iжджали в Киiв, почало сутенiти.

Годинники на зимовий час краiна переведе лише за два тижнi, а поки що Максим Бiлан насолоджувався процесом, який чомусь дуже любив: споглядав, як осiннiй день сам по собi, без жодного переведення стрiлок, поволi стае коротшим. Якось, буквально на цьому тижнi, вiн не стримався i ляпнув про своi незвичнi вподобання Денисовi Черненку. Той так само не стримався, зареготав:

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Примечания

1

Ширмач – кишеньковий злодiй (жаргон).

2

Форшмак – гаряча страва з рубленого м’яса, яку запiкають iз картоплею, оселедцем, сметаною, цибулею та перцем. Дуже популярна в старих одеських родинах.

3

Мiнi-вен – мiкроавтобус.

4

Індiана Джонс – герой серii пригодницьких фiльмiв американського режисера Стiвена Спiлберга, дослiдник старожитностей. Часто заради цього ризикуе власним життям, хоча з усiх карколомних пригод виходить цiлим та неушкодженим. Цього героя постiйно грае американський актор Гаррiсон Форд.

5

Геловiн – старовинне свято кельтiв, символiзуе прихiд зими, а заразом – темних сил. Мае iншу назву – День Усiх Святих i традицiйно мiстичну символiку.

6

Робiн Гуд – власне персонаж англiйського фольклору, нiж реальний благородний розбiйник, який зi своею ватагою жив у Шервудському лiсi, грабував багатiiв i вiддавав награбоване бiдним селянам. Про Робiн Гуда написано багато книжок, знято багато пригодницьких фiльмiв.

7

Фелука – невеличке трищоглове торгове судно, через свою маневренiсть часто використовувалося розбiйниками i злочинцями Чорного та Середземного морiв.

8

Лара Крофт – персонаж комп’ютерноi гри, а згодом – кiлькох однойменних пригодницьких фiльмiв, яку називають «Індiаною Джонсом у спiдницi». За сюжетом, дослiджуе давнi поховання в пошуках цiкавих археологiчних знахiдок, за що отримала прiзвисько «розкрадачка гробниць». У кiно Лару Крофт зiграла американська актриса Анджелiна Джолi.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить