Рiзник iз Городоцькоi
Андрiй Анатолiйович Кокотюха

Ретророман
Львiв, 1913 рiк. Напередоднi Рiздва жорстоко вбито кiлькох дiвчат легкоi поведiнки. Газети дали невловимому вбивцi прiзвисько – Рiзник iз Городоцькоi. Але кримiнальна хронiка та iншi сенсацii бiльше не цiкавлять уже вiдомого читачевi львiвського адвоката Клима Кошового. У нього життя налагоджуеться: вiн мае адвокатську практику, заможну клiентуру, повагу в суспiльствi й наречену – вiдому акторку театру i кiно. Та захищати хворого юнака, якого пiдозрюють у жорстоких вбивствах, Кошовий усе ж таки погоджуеться. Програти вiн не може, а перемога – це додаткова й гучна реклама. Але щойно невинний виходить на волю, на Клима починаеться справжне полювання. Щоб урятувати свое життя, йому треба якнайшвидше знайти Рiзника. Так починаються пошуки, котрi приводять Кошового та його друга Йозефа Шацького в стiни психiатричноi лiкарнi, вiдкривають свiт львiвських повiй i таемницi хворих душ. Клим не знае, як Рiзник змiнить його життя. І тим бiльше не уявляе, що ця справа пiднiме завiсу над однiею з таемниць впливовоi красунi Магди Богданович…

Андрiй Анатолiйович Кокотюха

Рiзник iз Городоцькоi

Окрема подяка Мiськiй адмiнiстрацii Львова

та особисто Андрiевi Садовому – за всебiчну пiдтримку та гостиннiсть.

Львiв, грудень 1913 року, вулиця Городоцька

Цього чоловiка вона не боялася.

Так, вiн справдi дивний. За п’ять останнiх рокiв, вiдтодi, як почала продавати себе, Анна бачила сотнi мужчин. Не рахувала навмисне, бо збивалася з лiку. Але пiсля того, що сталося, не могла пересилювати себе. Кiлька разiв пробувала завести постiйнi, сталi стосунки, як було ранiше, на тих самих умовах, чи трошки гiрших. Проте всякий раз розумiла: сама не хоче прив’язуватися нi до кого.

Хай краще мужчина не любий. Лиш грошi дае, заходить, коли припече, покричить трошки, стравить пару, бо жiнкою ж удома так не покеруеш. Не лупцюе, i на тому дяка. Та все одно, знаючи себе, вiдчувала – навiть до такого за короткий час прикипить серцем. Нiчого не зможе з собою вдiяти, таку вже мае натуру. Лiпше сама вiдмовиться, розiрве, прожене, зробить шкоду собi, бо iм усiм байдуже.

Не Анна – так Зося.

Не Яся – так Крися.

Не Стефа – так Марiя.

Нi до чого iншого вона не могла себе прилаштувати. Звiсно, брати грошi з незнайомих чоловiкiв за короткi любощi без кохання – не зовсiм те майбутне, яке Анна уявляла собi в дитинствi. Знала: хоче гарний одяг, як у тих панянок, що заходили до модного салону, де слугувала ii мама i де сама вона проводила весь час, вiльний вiд школи. Молодi й пiдтоптанi, вродливi й не дуже, високi й низенькi, фiгуристi чи кострубатi – усi вони виглядали в очах дiвчинки дамами.

Їi мама часто примовляла: як не встану, то, певно, iсти не буду. Говорила це на пам’ятi Анни завжди, i йшлося не про снiдання, нею приготоване. Коли вона слабувала, що траплялося, донька сама грiла й подавала матерi в лiжко. Саме тому дiвчинка вважала: жувати та ковтати можна й лежачи. Згодом, коли стала старшою i почала багато що розумiти, второпала: не буде, що з’iсти, якщо мама лежатиме скiльки хоче, замiсть вставати й iти до працi. Не працюватиме тяжко – не заробить. Не заробить – нiчим буде годувати себе та дитину.

Усвiдомивши це одного разу, Анна засумувала. Бо розумiла: дами, котрих щодня бачить у салонi, мають змогу валятися у своiх лiжках на чистiй бiлизнi так довго, як того iхня душа забажае. Їм теж можуть носити снiданки в будуари й напевне приносять каву зi свiжими булочками чи мигдальними тiстечками. Але задля того дамам не треба хворiти. Їм слугують покоiвки. Чи, ще краще, отi пани-кавалери, з якими панi заходять, аби подивитися на новинки, помiряти щось, замовити й забрати замовлення, а то й просто поплiткувати з власницею, панi Адасовською.

Та знала багатьох. Для кожноi завжди мала чай, каву, тiстечка, наливки й лiкери домашнього приготування. Дами, навiть без намiру щось придбати, заходили пощебетати. Якщо iх супроводжували багато вбранi кавалери, змушенi були або терпляче чекати, або – що частiше – лишати жiнок наодинцi, вiдходячи у справах та зазвичай неодмiнно повертаючись. Бо за час, проведений у важливих жiночих розмовах, постiйна клiентка в половинi випадкiв таки неодмiнно вирiшувала щось купити. Тож щедрий кавалер, зiтхаючи, мусив лiзти по гаманець.

Анну тут сприймали за свою настiльки, що якийсь час навiть вважали донькою чи бодай близькою родичкою панi Адасовськоi. Та не мала власних дiтей, проте визнавати чужих не збиралася. Власницю не ображала подiбна помилка, не дратувала. Навпаки, тiшила. Аж поки служницi одного разу не урвався терпець, i вона не сказала досить рiзко:

– То моя дитина, панi щось плутае.

Нiкого ii мама тим не розгнiвала. Панi Адасовська ще й натякнула на якусь породу: мовляв, не пропадеш ти з такою породою, Аничко. А щоби дiйсно не пропала, власниця наполегливо порадила дiвчинцi вчитися. Навiть взяла навчання пiд особистий контроль, перевiряючи знання мов, наполегливо вимагаючи

iд пiдопiчноi, аби та багато читала, могла вiдповiсти на просте питання з природничих дисциплiн, загалом стежила за собою.

Згодом вона зрозумiла: панi Адасовська вирiшила пiклуватися про неi, бо в якийсь момент справдi вiдчула до дiвчини потяг, дуже близький до материнського. З притаманною iй делiкатнiстю весь час пiдкреслювала – не претендуе замiнити дiвчинi рiдну матiр, але у вихованнi сприятиме в мiру сил та можливостей. Звiсно, якщо це не вимагатиме вiд власницi модного салону якихось спецiальних надмiрних витрат. Минув ще час, i Анну нiби осяяло, бо раптом виявила – добровiльна вихователька прочитала ii, що було досить просто.

– Хочеш мати чоловiкiв та блага вiд чоловiкiв – будь iм цiкавою, – повчала та. – Мовчи, коли треба. Сама знай, коли. Треба говорити – пiдтримуй розмову. Будь розумнiшою за них, але виду не показуй. Приховуй розум старанно, всiх сил до цього докладай. Але кожен чоловiк мае бачити: ти не дурна й не покiрна, ти лише придурюешся, приховуеш своi можливостi й здiбностi, бо так належить. І розумiеш усi правила iхньоi гри. За це кожен вiдчуватиме себе лiпше, нiж у материнiй утробi. Ось коли ти, дiвко, добре зробиш свою роботу.

Про панi Адасовську вона дiзналася небагато. Та неохоче розводилася про себе з донькою служницi. Хоч мiж ними склалися цiкавi й дивнi стосунки. Та Аннi досить було почути краем вуха: салон подарований багатим чоловiком без малого десять рокiв тому на знак вдячностi. Решту лишалося додумати, але бiдною уява Анни нiколи не була.

Висновки для себе зробила.

Мету визначила.

Навiть двi.

Перша – стати такою, як оцi дами, котрi заходять пiд ручку з кавалерами й можуть собi дозволити iсти, не встаючи для цього щоранку вдосвiта.

Друга – заслужити вдячнiсть та отримати ось такий чи iнший модний салон. Мама в ньому буде управителькою. Служниць собi сама винайматиме.

Першу частину плану втiлити вдалося. Ще й не раз.

Потiм сталася катастрофа.

І зараз не мало значення, хто продае себе випадковим чоловiкам. Освiчена мiстянка, що чим далi, тим певнiше втрачае шанс пiднятися й знову вибитися в люди, бо роки поволi беруть свое, – чи дiвка iз забитого села. Для якоi лупанар, а в гiршому випадку – вулиця може вважатися бiльш вдалим вибором, нiж жити в такому ж брудi, та при цьому – ще й у злиднях.

Пiсля того що сталося п’ять рокiв тому, Аннi довелося виiхати. Осiла в Луцьку. До рiдного мiста поверталася за цей час лиш раз, поховати матiр. Ловила на собi погляди, вiд цiкавих до вiдверто неприязних. Знаемо, мовляв, звiдки в тебе грошi, яким мiсцем ти, дiвко, iх заробляеш. Часом кортiло викрикнути всiм отим панянкам: заздрите, завидки беруть, що самi не ладнi до подiбного труду й нiколи придатнi не були, та вже й не будете. Йой, що б здiйнялося! Та в останнiй момент усе ж стримувалася, прикушувала кiнчик язика.

Наука панi Адасовськоi далася взнаки.

Сюди, до Львова, вона вибиралася перед Рiздвом удруге. Холодний грудень зичив гарячi заробiтки. Напередоднi рiздвяних свят мiсто починало вирувати, працювати нiкому вже не хотiлося, чоловiки ставали щедрiшими, гуляли частiше, i дiвчата з iнших мiст вибиралися на заробiтки, що дозволяло потiм вiдбувати святу вечерю в тишi та спокоi, без сумних думок про завтрашнiй день, зустрiчати першу зiрку, загадувати бажання, вибиратися до служби Божоi подалi вiд мiсця, де можуть впiзнати хтивцi, котрi по святах стають святошами. Потiм – так само тихо зустрiти Новий рiк. Далi – знову боротися за життя, борсатися, збивати масло, мов та жаба в глечику.

Як i того року, Анна винайняла помешкання на Городоцькiй,[1 - До 1964 року вона складалася з трьох окремих частин, якi перетiкали одна в iншу. Кожна мала свою iсторичну назву. Мiсце дii роману мае топографiчну прив’язку до цього мiсця. Тому тут i далi задля уникнення плутанини в текстi вона згадуеться як Городоцька.] недалеко вiд того мiсця, де вулиця перетiкае в Казимирiвську.[2 - Одна з частин сучасноi Городоцькоi, тягнеться вiд Кракiвського собору до костела Святоi Анни.] Там працював законний лупанар, але вздовж вулицi з настанням темряви прогулювалися, не особливо ховаючись, мисливицi рiзного вiку. Дiвчата з Казимирiвськоi не вважали таких, як Анна, конкурентками. Бо знали: приблуднi заберуться геть, мiсцевi лишаться. До того ж нинi саме приiжджi заробiтчанки отримали нагоду заздрити тим, хто мае дах над головою i кого ще й охороняе полiцiя.

Небезпечно стало на вулицi. Он i газети пишуть, аж захлинаються.

Про наглi смертi дiвчат вона почула вже в перший же день, як приiхала. Навiть вирiшила забиратися геть чи хоча б перебратися в безпечнiше мiсце. Проте, переспавши з невеселими думками нiч, на ранок опанувала себе, сiла й склала почуте докупи. Недарма все ж таки панi Адасовська дбала, аби Анна добре вчилася. Бояться й панiкують дурнi, мудрi рахують варiанти. Тим бiльше що варiанти в неi були. Мала, з чого обирати.

Давно знала, де мешкае стара знайома. Дотепер не припускала, яку може мати з неi користь. Тепер же все складалося. Анна високо себе цiнувала,

омiнявши статус п’ять рокiв тому. Хай спосiб обрала iнакший, але ж це не значить зовсiм уже опуститися! Дна вона не досягла, лiчити грошi вмiла, з математикою все гаразд. Тож дозволила собi порахувати одного клiента на кожен буднiй день, двох – на вихiдний. Взяла по верхнiй позначцi, не менше десяти корон. Помножила й отримала суму, яку може дiстати, якщо погодиться забратися зi Львова надовго.

Тож зробила першi кроки до здiйснення мети: заробити грошi в королiвському мiстi напередоднi Рiздва, в якi-то вiки не працюючи. Вийде – слiд подумати, як краще розпрощатися з ремеслом, яке втомило. Вона ж iще молода, одного року з тiею особою.

Гаразд, хай та на два роки старша. Нiчого цей факт не мiняе.

Та поки все йшло, як iшло, Анна не збиралася сидiти без дiла. Вклалася в оренду помешкання, не сидiти ж там дурно, коли настае рання груднева нiч. Чутки не спадали, полiцiя вже кiлька днiв публiкувала оголошення в газетах. А окремi агенти в цивiльному навiть ходили вечорами довколишнiми вулицями. Вони чiплялися до жiнок, просили не ризикувати, не дратувати, не провокувати. Кiлька разiв нарвалися на порядних, дiстали ляпанцiв. Один раз – просто в Анни на очах.

От вона посмiялася! Нiколи не любила полiцаiв, завжди радiла, коли якийсь потрапляв у халепу.

Так вони й познайомилися з тим чоловiком. Опинився поруч, так само не приховував утiхи з побаченого видовища. Їi ж вiдразу розкусив, хоч Анна не надто ховалася. Щира радiсть дозволила вiдкинути страхи й пiдозри. Слово до слова – i вони вже йшли до неi в помешкання.

Чоловiк потiм попросив нiкого бiльше не приймати цими днями. По можливостi не мати бiльше жодних контактiв iз колiжанками.[3 - Тут: подругами, приятельками.] Нiкому нiчого про нього не казати. Заради Бога, вiдповiла на це Анна. Так навiть краще, комфортнiше. Заплатив щедро, можна бiльше не вештатися вулицею, забути про страхи. А мiж тим i план ii спрацюе, таки отримае бажане вiдкупне, нарештi вiдпочине.

Так, чоловiк дивний. Говорить мало, не вимагае себе розважати розмовами. Звикла вона до iншого – сповiдi вислуховувати, засмiчувати голову чужими родинними труднощами, дiзнаватися про поганi характери незнайомих iй жiнок, якi не хочуть того, не вмiють iншого, кривляться вiд третього… Ось у чому дивовижа.

Але, поклавши руку на серце, всiм би бути такими дивними.

Щоправда, погляд… Як би пояснити… Та для чого пояснювати. Дивиться чоловiк, як умiе. Ще на вираз очей звертати увагу.

Нi, закiнчувався рiк добре. Отже, наступний обiцяе бути кращим.

У дверi постукали.

Анна глянула на годинник.

Без запiзнень. Уже втрете. Справдi, мало знала вона пунктуальних.

Проходячи повз дзеркало, поправила зачiску.

Вiдчинила.

Вiн.

Роздiл перший

Климентiй Кошовий, адвокат i наречений

З недавнiх пiр пропускати прем’еру у театрi чи в кiно стало правилом поганого тону й верхом непристойностi.

Так виглядало останнiм часом Климове свiтське життя. Ще рiк тому воно обтяжувало. Клим нiколи не почувався вiльно на подiбних заходах, сама присутнiсть на яких вимагала дотримуватися певних правил у поведiнцi й вбраннi, а також – купи умовностей, що завжди обтяжували. Супроводжувати Басю на численнi прийняття перетворилося для нього на обов’язок та правила свiтського етикету. Нiхто й нiде не сприймав пана Кошового iнакше, нiж близького друга яскравоi театральноi акторки Барбари Райськоi. Його постать поруч iз рудою панною передусiм убезпечувала ii вiд надмiрних та набридливих зазiхань, i Клим вiдчував себе не бiльше, нiж охоронцем.

Щоправда, часом публiка озиралася й на нього, пригадуючи: це ж той самий русин,[4 - Тут: самоназва етнiчних украiнцiв за межами сучасноi Украiни.] емiгрант iз Киева, втiкач вiд переслiдувань царського режиму, котрий свого часу допомiг полiцii заарештувати росiйську терористичну боiвку. З терористами пов’язав себе вiдомий львiвський адвокат Євген Сойка, чию наглу смерть на них i списали. Також Кошовому згадували участь у розкриттi моторошноi й огидноi таемницi старого будинку на вулицi Валовiй – там у пивницi вбивця поховав розрiзане на шматки тiло власноi дружини. Але чим далi, тим менше Климова особа нагадувала львiвському товариству про тi давнi пригоди. Адже час не стояв на мiсцi, а сам Кошовий за родом своеi дiяльностi не мiг привертати надмiрноi уваги.

Займався вiн не дуже цiкавою для загалу справою – служив помiчником у нотарiальнiй конторi «Штефко та партнери» на вулицi Шевськiй. На той час ii засновник, Степан Якович Штефко, зазначених на вивiсцi партнерiв не мав. Хоча колись, на початках, вони були. Невеличка юридична фiрма захищала в австрiйських судах iнтереси передусiм украiнцiв – або русинiв, як називали тут цей народ. Сам же старий нотар мав членство в абсолютно всiх полiтичних, суспiльних та навiть культурницьких спiльнотах, чий статут вiдповiдав iнтересам народовцiв. На час, коли тридцятирiчний киiвський адвокат влаштувався до пана Штефка помiчником, контора переживала не кращi днi. Степан Якович розсварився з усiма партнерами ч

рез нюанси в полiтичних поглядах. І тримався на плаву лише через те, що дивом вдалося зберегти стару клiентуру.

Взявшись до працi, Клим уже встиг прославитися на весь Львiв. Пiсля того «Штефко та партнери» стала досить популярною – по гарячих слiдах описаних газетярами й зазвичай перебiльшених пригод Кошового. Вiдтодi пан Штефко вирiшив не обмежувати функцii помiчника лише марудною канцелярщиною, дозволивши тому заступати власника дедалi частiше. Незабаром Клим став управителем, йому навiть пiдняли платню, i це дало змогу впритул повернутися до студiювання законiв Австро-Угорськоi iмперii.

Кошовий збирався зробити все можливе, аби повернути собi адвокатську практику.

Не було б щастя, аби не бiда – правдивiсть приказки перевiрив на собi два роки тому, коли проти волi втягнувся у гучну кримiнальну справу й погодився приватно з’ясувати справжнi обставини смертi Агнешки, единоi доньки вiдомого впливового промисловика Леона Радомського. Про Климову участь у цiй справi знала дуже мала кiлькiсть осiб, i пiсля вдалого ii вирiшення всi втаемниченi домовилися зберегти секрет.

Густав Сiлезький, вiдомий та впливовий у львiвському кримiнальному свiтi чоловiк, узагалi забрався зi Львова геть, щойно з нього зняли пiдозри в убивствi. За чутками, осiв у Варшавi, де легше загубитися, i Кошовий намагався по можливостi менше цiкавитися ним та уникати небезпечних контактiв iз його спiльниками. Іншi посвяченi лишилися в мiстi, бо анi начальнику кримiнальноi полiцii Мареку Вiхурi, анi Магдi Богданович, вдовi його попередника та близькiй подрузi загиблоi Агнешки, анi Йозефу Шацькому, друговi Кошового, дантистовi з Кракiдалiв,[5 - Кракiдали – район Львова, на той час – одна з околиць, котра починалася вiдразу за Кракiвським базаром. Був мiсцем компактного проживання евреiв.] анi самому пановi Радомському не було жодного сенсу виiжджати зi Львова.

Але та iсторiя незабаром принесла Климовi несподiванi плоди.

Почалося з сумноi подii: минулоi зими, вiдсвяткувавши Йордана, у своiй постелi тихо вiдiйшов Степан Штефко. Займатися похороном випало Кошовому. Вiн зробив усе можливе, аби старого нотаря гiдно провели в останню путь, хоча весь час не мiг викинути з голови зовсiм недоречну в такi сумнi днi думку: що далi? Інших власникiв контора не мала, а панi Штефко навряд чи захоче опiкуватися нею. Немолодiй жiнцi простiше почати турбуватися про ii продаж, отримати якiсь грошi й мирно доживати свiй вiк, готуючись вирушити колись за чоловiком. Ким би не був новий власник, навряд чи вiн захоче тримати в себе помiчника свого попередника. До того ж питання грошей – приземлене, але вкрай важливе для Клима. Перебравшись iз Киева до Львова, iнших джерел заробiтку, крiм платнi у конторi, вiн не мав.

Усе вирiшилося несподiваним чином. Нотар родини Штефкiв попросив Кошового лишитися пiсля поминального обiду, а потiм у присутностi вдови розкрив заповiт, завбачливо складений Степаном Яковичем дев’ять мiсяцiв тому. Цим документом «Штефко та партнери» передавалася в повну власнiсть помiчника, котрого старий, не поставивши Клима до вiдома, зробив своiм партнером. Умова: новий власник зобов’язуеться регулярно допомагати панi Штефко фiнансово, видiляючи на ii потреби не менше, нiж десять вiдсоткiв загального прибутку вiд дiяльностi контори.

Спершу Кошовий отетерiв вiд такого щастя. Потiм зрозумiв, який тепер матиме тягар. Адже налагодити роботу, одночасно будучи i нотарем, i його помiчником, вiн фiзично не змiг би. Проте винаймати людину, як це свого часу зробив пан Штефко, теж не мiг собi дозволити попервах. Почати ж без допомоги – потонути в паперах i зайти в глухий кут. Так чи iнакше, про навчання й адвокатську практику можна поки що забути.

Вихiд пiдказало саме життя. Кошовий уже мав знайомства серед студентiв, котрi студiювали право. Серед них зустрiчалися украiнцi, що перебралися на науку з довколишнiх галицьких сiл й мали проблеми з дахом над головою. Не всiм виявилося по кишенi винаймати навiть тiсний закапелок. Розумiючи, що спекулюе, й то досить цинiчно, на труднощах незаможних русинiв, Клим усе одно домовився з таким собi Остапом Найдою, який щойно вiдсвяткував своi дев’ятнадцять: студент-правник спить у конторi безкоштовно, натомiсть так само без гонорару, або – за мiзерну платню перебирае на себе роботу помiчника нотаря. Хлопець на це радо погодився, надалi виявляв неабияку стараннiсть. Отже, попервах Кошовий дав собi раду.

Далi справи пiшли вгору, й тут не обiйшлося без участi Леона Радомського. Хтозна, звiдки вiн дiзнався про намiр Кошового роздобути-таки адвокатську практику у Львовi. Та в потрiбний Климовi момент саме його неофiцiйне клопотання стало вирiшальним: улiтку минулого року вдалося скласти iспити та отримати нарештi всi необхiднi папери. З вистражданоi лiцензii зробив копiю, завiрив та урочисто почепив узятий в рамку документ над своiм робочим столом у конторi. Їi назву помiняв i тепер мав вiзитки з написом: «Климентiй Кошовий. Захист ваших iнтересiв» з одного боку i «Адвокат Кошовий» – з iншого. Це саме

значилося на новiй вивiсцi. Найда лишився тепер уже помiчником адвоката. І скоро новоспечений господар мiг собi дозволити гiдно оплачувати його роботу. Настiльки гiдно, що студент перебрався в окреме помешкання, хай далеченько, на Клепарiв,[6 - Клепарiв – район Львова, ранiше – однойменне селище в центрально-пiвденнiй частинi мiста.] але – за будь-яких обставин затишнiше, нiж нотарiальна контора з тапчаном замiсть лiжка.

Клим принципово не брався за кримiнальнi справи. Намагався триматися вiд того подалi, особливо – пiсля подiй, пережитих пiд час пошукiв справжнього вбивцi Агнешки Радомськоi. Вiдчув на власнiй шкурi, що воно таке – залежнiсть вiд кримiнальникiв, котрi несподiвано можуть нагадати сказанi за певних обставин слова й поставити вимогу: виконуй – або помреш. Цивiльнi справи гарантували бiльшi гонорари, навiть якщо в судах доводилося програвати суперечки. На репутацiю Кошового подiбнi фiаско зовсiм не впливали, перемагав частiше, нiж програвав. При цьому над Климом висiла iсторiя адвоката Сойки: той майже нiколи не програвав, але його виграшi завжди були брудними.

Спосiб дiяльностi дозволив Кошовому значно розширити коло пристойних знайомств. Басю, яка остаточно повернулася до нього пiсля непорозумiння, виниклого пiд час пошуку вбивцi панни Агнелi, такий статус коханця бiльш нiж задовольняв. Бо вiдтепер модний i популярний львiвський адвокат перестав бути додатком до знаноi акторки. Їх у свiтi почали сприймати рiвноцiнною парою. А щоб остаточно визначитися, Бася почала спершу повiльну, та чим далi – тим рiшучiшу атаку на Клима, внаслiдок чого перед минулим Рiздвом вони заручилися.

Тож Кошовий готувався до весiлля. Церемонiя прощання з парубоцьким життям призначена заздалегiдь i мае вiдбутися пiсля святкування Миколая, вже менш нiж за три тижнi.

Так, одруженим, Клим готувався увiйти в новий, тисяча дев’ятсот чотирнадцятий, рiк. Своiх батькiв уже повiдомив, вони збиралися приiхати, лишитися в Європi й вiдсвяткувати разом Рiздво. Нюанси, пов’язанi з тим, що наречений – православний, а наречена – вихрещена католичка, вирiшилися. Без нагальноi потреби на цих деталях домовилися не акцентувати. Їх повiнчають, президент мiста[7 - Посада президента мiста вiдповiдала нинiшнiй посадi мiського голови.] зробить запис у реестрацiйнiй книзi.

Ось усе, що батькам треба знати. І та мiнiмальна формальнiсть, якоi волiв дотриматися Клим. Бо паруе Бог, а не чиновник. Вiнчання i обiцянка, дана перед Богом та людьми, важили для Кошового бiльше за юридичне оформлення шлюбу.

Чесно кажучи, iнша думка з цього приводу його не цiкавила.

Пара збиралася в «Копернiк».[8 - «Копернiк» – один iз найстарiших кiнотеатрiв Львова, вiдкритий на вулицi Копернiка 1912 року пiд назвою «Санс-Рiвал». Того ж року назву змiнили на згадану.]

Останнiм часом Басю дедалi бiльше цiкавило кiно, а кiно, своею чергою, придивлялося до молодоi театральноi прими. Спiльноi мови поки не знаходили, бо панна Райська погоджувалася лише на головнi ролi, при цьому не збиралася розривати контракт iз «Колiзеем», а якщо доведеться вибирати – вимагала вiд керiвникiв кiнофабрик солiдноi грошовоi компенсацii. Натомiсть фiльмарi коли делiкатно, а коли – прямим текстом, не добираючи виразiв, просили Басю спуститися на землю.

Клим так часто вислуховував це вiд нареченоi, що часом вiдчував себе ii агентом, юристом та директором в однiй особi. Проте всякий раз слухав Басю не з ввiчливостi, як здебiльшого роблять чоловiки, показово переймаючись жiночими проблемами, а думками в той момент перебуваючи в пивному барi. Кошовому справдi було цiкаво, як працюе все, що лишаеться за лаштунками видовища. Адже i театр, i кiно, й усе, що пропонувалося людям за грошi, насамперед мало на метi явити виставу, iлюзiю, мало схожу на правду життеву модель. Тут зазвичай самоi творчостi не досить.

До того ж Климовi iмпонував прагматизм нареченоi в усьому, що не стосувалося iхнiх стосункiв та стосункiв iз друзями та приятелями. Бо сам був таким. А як не був, то став – життя змусило. І зовсiм не шкодував про це. До своiх тридцяти п’яти рокiв Кошовий прийшов зрiлим чоловiком, котрий не лише вiдбувся в професii: вiн здобув, ледь не зубами вигриз право займатися нею там, де, здавалося, чужинець працювати не зможе. Забагато сил витратив, безлiч разiв переступав через себе i власну погорду, аби тепер мати власну адвокатську практику й навiть певну популярнiсть у Львовi.

Коли так – чому, заради чого, якого милого вiн повинен надавати безкоштовнi консультацii бiдним! Або брати меншу платню з клiентiв лише тому, що вони – украiнцi, вихiдцi з русинських громад, а значить, не такi заможнi, як поляки, нiмцi чи евреi. Не кажучи про росiян iз москвофiльських гуртiв,[9 - Москвофiли – мовно-лiтературна i суспiльно-полiтична течiя серед украiнського населення Галичини, Буковини й Закарпаття у 1819 – 1930-х рр. Обстоювала нацiонально-культурну, а пiзнiше – державно-полiтичну еднiсть з росiйським народом i Росiею.] котрих узагалi фiнансують з-за схiдних кордонiв.

Клим уже н

був сумного досвiду. Бо спершу намагався помагати клiентам-украiнцям чим мiг, скоро побачив – сiдають на голову, не лишаючи часу на iнших клiентiв, справжнiх, котрi готовi оплачувати його послуги. Одного дня не стримався, вiдповiв надмiру наполегливому пановi Громнишину, незмiнному фундаторовi товариства «Братнi»: «Дуже перепрошую, але бiднi – бо дурнi, а дурнi – бо бiднi». На що отримав обурене: «Як Хома до Бога, так i Бог до Хоми!», пiсля чого Громнишин пiшов, хряснувши дверима, а наступного дня почав iз новою силою таврувати манкуртiв та хрунiв,[10 - У Галичинi хрунь – пiдла, продажна особа, часто вживаеться стосовно виборних, котрi не виконують обiцянок виборцiв.] згадуючи при цьому прiзвище Кошового всуе. Вiдтодi бажаючих отримати адвоката надурняк або майже задурно поменшало, проте не аж так, бо викривальнi спiчi пана Громнишина насправдi чула дуже мала частина мiстян, а зважало на них iще менше народу.

Через це Клим позитивно, навiть iз захватом сприймав щирi бажання Басi продати свiй талант якомога дорожче й забезпечити гарантiями: мiж талантом i злиднями не мае стояти знак рiвностi. Поки все спиралося для неi у брак пропозицiй саме у Львовi. До минулого року в мiстi, нiби створеному для кiно, стрiчок не фiльмували, завозячи атракцiони з Варшави, Вiдня, Парижа, Рима та Берлiна, а часом – американськi. А там, як iз сумом визнала Бася, вистачало своiх прим першоi величини, до того ж – iз досвiдом. Не потрiбна Барбара Райська, якщо вже е Аста Нiльсен,[11 - Аста Нiльсен – Аста Софi Амалiя Нiльсен (1881–1972), датська акторка, зiрка нiмецького нiмого кiно початку ХХ столiття. Їi ролi у фiльмах «Чужий птах» та «Бiдолашна Дженнi» визнанi такими, що зазiхають на традицiйнi для того часу моральнi норми.] Франческа Бертiнi[12 - Франческа Бертiнi – псевдонiм Елени Серачiнi Вiтьелло (1889–1985), першоi iталiйськоi жiнки-режисера, продюсера, сценариста, «дiви» европейського нiмого кiно початку ХХ столiття.] чи фатальна Мюзидора.[13 - Мюзидора – псевдонiм Жанни Рок (1889–1957), французькоi актриси, сценариста, режисера. Починала з невеликих ролей фатальних жiнок.] Якось Бася призналася нареченому: готова зiграти хай маленьку роль, але погодиться лише на зйомки у новому «Фантомасi», бо там швидше помiтять, запам’ятають i запропонують щось серйознiше.

Натомiсть пропозицiй, котрi тамували б амбiцii панни Райськоi, все не надходило. Квола надiя з’явилася саме минулого року, коли у Львовi почала працювати перша фiрма, яка виробляла кiно самотужки.[14 - «Перша фiрма виробництва i прокату фiльмiв» заснована у Львовi 1912 року. Водночас виникае «Синдикат галицького кiнопромислу».] Та все одно, за переконанням Кошового, не лише в мiстi, а й по всiй Галичинi таких фiрм мало б стати бiльше. Щоб як не витiснити привознi фiльми, то досить успiшно розвиватися паралельно. Ось тодi, переконував вiн наречену, iй швидше вдасться втiлити мрiю стати зiркою електричних, а не класичних театрiв.

Бася не заперечувала. Хоча майже вiдразу пiсля церемонii заручин узяла собi таку моду – вставляти свое слово проти його там, де на те не було потреби. З чого Клим зробив висновок: ранiше погоджувалася з ним, вдаючи то руде чортеня, то золотаву пухнасту кицю, вона просто приживалася. Створювала iлюзiю, що так буде завжди, i змiна статусу коханцiв на наречених, а потiм – на подружжя все iнше лишить незмiнним. Тепер же, здолавши холостяка та взявши його чоловiчу фортецю, Бася стала вважати верхом непристойностi погоджуватися з майбутнiм чоловiком у всьому, навiть у дрiбницях.

Можливо, Кошовий у таких випадках говорив те, що вона волiла чути. Але бiльш вiрне пояснення – молоду жiнку захопила пiдготовка до шлюбноi церемонii. Тому все iнше з ii наближенням вiдступило на заднiй план.

Саме зараз Бася зачинилася в спальнi з модисткою, котра принесла чергову модель весiльноi сукнi. Обговорення тривало вже майже двi години, i Клима в такi таiнства нiхто не збирався посвячувати. Наречена в день весiлля мае приголомшити нареченого, а сукню вона вважала головним сюрпризом. Побачити вбрання ранiше, навiть не на нiй, а окремо – погана прикмета, можна наврочити, i Бася знала безлiч подiбних оповiдок.

Попри це вона не забула, що зiбралася в «Копернiк» на нову фiльму про Фантомаса. Кiно в певних колах, особливо – театральних та загалом свiтських, вважалося забавою вар’ятiв та батярiв, не iнакше. Та й публiка на сеанси збиралася справдi строката, галаслива, зовсiм не шляхетна. Але це не означало, що Клим мiг виходити з помешкання вбраним абияк. Бо пiсля сеансу вони неодмiнно йшли кудись вечеряти. З нареченою популярний адвокат вiдвiдував лише пристойнi мiсця, а там постiйно зустрiчався хтось iз знайомих.

Бася попередила – за часом стежить, вони скоро закiнчують, тож Кошовий почав одягатися для виходу. Завжди мав кiлька бiлих накрохмалених сорочок i, зцiпивши зуби, воював перед дзеркалом iз великим твердим комiрцем – не любив поратися iз запонками, пристiбаючи його, до того ж цей «убивця батькiв»[15 - Накладний комiрець називали так через те, щ

довго застiбався i так само довго розстiбався, щодня нервуючи чоловiкiв, iнодi – доводячи до сказу через витрачений час.] безбожно натирав шию. Бася вийшла зi спальнi вчасно, провела модистку, мовивши на прощання магiчнi для обох та зовсiм не зрозумiли Климовi iмена «Дреколь» та «Луiза Казатi»,[16 - Тут згадуються ексцентричнi жiнки, вiдомi в першiй третинi ХХ столiття як iкони стилю та законодавицi мод.] пiсля чого, оцiнивши старання нареченого, пiдiйшла й на диво легко, грацiйно, нiби заробляла цим на життя, впоралася з його комiрцем. Не приховувала гарного настрою, i Кошовий, не стримавшись, поцiлував рудючку. Бася вiдповiла, потiм вiдсторонилася, грайливо покивала пальчиком, кинула:

– За мить буду зiбрана, коханий! – i знову зачинилася в спальнi.

– Ну-ну, – приречено мовив iй навздогiн Клим, з досвiду знаючи: згадана мить могла при бажаннi розтягнутися до пiвгодини.

Проте годинник показував – часу вони ще мали з запасом. Тож Кошовий заправив сорочку в темно-синi штани, застiбуючи iх, трохи втягнув живiт, скривився: треба худнути, та й спорт запустив за всiма справами. Далi взявся вибирати краватки, та передумав, вирiшив цим вечором обiйтися не таким офiцiйним «метеликом». Прилаштувавши його, пiдморгнув зображенню – такий собi мiський буржуа з акуратними вусами й не менш акуратною круглою борiдкою.

У дверi постукали, коли Кошовий впорався лише з одним гудзиком на камiзельцi.

Вiн нiкого не чекав, але здогадувався, хто мiг потурбувати без попередження. Вiдчинивши, побачив – не помилився. До передпокою зайшов Веслав Зiнгер – домовласник, у якого Клим уже п’ять рокiв орендував помешкання на другому поверсi будинку номер дев’ять по вулицi Личакiвськiй. Вид iз вiкна був не найкращим: воно виходило на двiр, бачити можна було лише стiну будинку навпроти. Та навiть у цьому була своя перевага – не чути гуркотiння й дзенькоту трамвая. Зiнгер iз дружиною жили на першому поверсi, в апартаментах iз балконом,[17 - …на першому поверсi, в апартаментах iз балконом – вiдповiдае сучасному другому поверху.] й дбали лише про себе, бо дiти давно повиростали й роз’iхалися Європою. Цей черевань постiйно пiтнiв, соромився цього, вiд того пiтнiв iще сильнiше й завжди мав при собi жмакану картату хустку, якою постiйно витирав лице. Вiд хвилювання мiг незграбним жестом скинути з голови незмiнну ярмулку, демонструючи iдеально круглу проплiшину, схожу на тонзуру католицького священика. За час, поки Клим жив на Личакiвськiй, кущики волосся на видовженому черепi Зiнгера стали зовсiм рiденькими.

– Доброго вечора, пане Кошовий, – мовив вiн пiдкреслено ввiчливо, що насторожило: домовласник так завжди починав розмову про не надто приемнi для пожильцiв речi. – Бачу, зiбралися на прогулянку?

– Так, пане Зiнгере, – обмежився Клим.

– Морозець пiд вечiр мiцнiшае. Вдягнiть теплiший шалик.

– Дякую за попередження. Скористаюся вашою порадою. Хоча, – не стримавшись, Кошовий показав на апарат, що висiв поруч iз вхiдними дверима, – сказати про це могли б i телефоном. Ви ж маете його у своему помешканнi.

– Як i решта жильцiв, – тут же зауважив Зiнгер. – Я пишаюся, пане Кошовий, що цей будинок обладнаний телефонiчним зв’язком. Доклав до цього власних зусиль, i тепер пожильцям тут досить зручно, бо мають бiльший комфорт.

– На додачу до ватерклозету, – вирвалося в Клима.

Зiнгер не зрозумiв iронii.

– Саме так.

– За вашi старання всi вас цiнують, пане Зiнгере.

– Ви так вважаете? А я б з вами посперечався, пане Кошовий.

Витерши враз змокрiле лице, домовласник зiжмакав хустку, та назад у кишеню не заховав. Клим мовчав, чекаючи, поки Зiнгер нарештi почне про головне, i той не змусив чекати:

– Ось уже п’ятий рiк я не пiдвищую вам платнi, пане Кошовий.

– У нас була домовленiсть, – сухо вiдповiв той.

– Не заперечую. Ви з вашим приятелем паном Шацьким скористалися зi становища, в якому я не мiг би здати це помешкання за бiльшу чи бодай таку саму суму. Адже тут було скоено вбивство попереднього жильця. Спати там, де когось застрелили, не всякий погодиться. Тому ви не лише оселилися тут на тих фiнансових умовах, що й ваш попередник пан Сойка, Царство йому Небесне. Ви дозволяли собi затримувати навiть цю мiзерну платню.

– Не прибiдняйтеся, пане Зiнгере. Не така вже платня й мiзерна.

– Апартаменти з ватерклозетом, водогоном i телефоном мають коштувати для жильця дорожче! – гримнув Зiнгер, знову витираючи лоба.

– До того ж ми з вами забули про часи, коли я затримував оплату, – нагадав Клим.

– Ви вважаете вчасне внесення орендноi плати великим досягненням? – прищулився Зiнгер. – Прошу дуже, але то е обов’язок порядноi людини, пане Кошовий.

– Так чи iнакше, дорiкати цим ви менi вже не можете. Нема пiдстав.

– Авжеж, – легко погодився домовласник. – Але й ви не можете дорiкнути менi, що я не входив у ваше тодiшне становище. Нинi ви доволi успiшна, вiдома, заможна особа. Тож ми з панi Зiнгер порадилися й вирiшили: давно нема пiдстав брати з вас тi грошi, якi ви сплачуете за оренду цього помешкання.

iсля католицького Рiздва нашi домовленостi будуть переглянутi. Тож прошу готуватися до цього.

Вочевидь, Веслав Зiнгер довго не наважувався прийти з цим до Кошового. Навiть можна припустити – тренувався перед дзеркалом, промовляючи попередження на рiзнi лади. І хоч у глибинi душi Клим готовий був визнати претензiю справедливою, тон, яким домовласник висловив ii, не вважав припустимим. Бо не любив ультиматумiв, волiв домовлятися, здебiльшого це виходило.

Смикнулося праве вiко. Нервовий тик Клим отримав на згадку про тиждень перебування в пiдвалi Косого капонiра, киiвськоi полiтичноi тюрми. Пiд час допиту жандармський слiдчий захопився методами залякування, Кошовий сильно вдарився головою об муровану стiну, гуля пройшла, тик лишився. Саме прикра пригода з царською владою зробила п’ять рокiв тому iз молодого киiвського адвоката неблагонадiйну особу й примусила у двадцять чотири години виiхати з краiни на Захiд, в емiграцiю. Про що Кошовий зараз не шкодував i, поклавши руку на серце, волiв забути. Але вiко сiпалося коли трошки, коли – сильнiше, не завжди реагувало на нервовий стан та небезпеку, та всякий раз нагадувало про прикрощi минулого.

А ще тик змушував не дарувати хамства, прихованого чи вiдвертого.

Бачачи, що Зiнгер чекае на вiдповiдь, Кошовий навмисне потягнув час. Зосередившись на застiбаннi решти гудзикiв на жилетi, вiн зробив вигляд, що попередження домовласника його зовсiм не переймае. Саме в цей момент дуже вчасно вийшла Бася, вже вбрана нарештi на вихiд: простора бузкова сукня «а-ля Титанiк»,[18 - Елемент тогочасноi моди, стиль жiночого одягу, простора сукня з коротким рукавом, який продовжувався довгими, вище лiктiв, рукавичками. Назва – пряма асоцiацiя з вбранням багатих пасажирок суперлайнеру «Титанiк», якi готували сукнi спецiально для цiеi мандрiвки, не знаючи, що вона для багатьох стане останньою.] оздоблена легкими бризками бiсеру, пов’язаний iз показною недбалiстю помаранчевий шалик, модна прямокутна сумочка-ридикюль. Вона напевне чула розмову, принаймнi – бiльшу ii частину, тож привiтала вiзитера сухо, мовчки кивнула головою, зiграла прохолоду блискуче.

Зiнгер, побачивши Барбару, розплився в посмiшцi, вiдсалютував. При цьому вкотре зблиснув потом, знiяковiв та витерся. Клим же тим часом спокiйно взяв зi спинки стiльця пiджак, одягнув його, аж тодi повiвся так, нiби щойно згадав важливу рiч. Легенько ляснувши себе долонею по лобi, мовив, обсмикнувши поли:

– Дуже добре, що ви прийшли iз цим саме зараз, пане Зiнгере. Нiби прочитали моi думки.

– Прошу?

– Сам збирався зайти до вас на розмову найближчим часом. Бо маю намiр ще до католицького Рiздва залишити цi апартаменти.

З вигляду Зiнгера було видно: чекав чого завгодно, але не такого. Вловивши боковим зором наречену, Кошовий зазначив: для Басi сказане ним теж стало несподiванкою. Задоволений ефектом, повiв далi:

– Як вам вiдомо, ми з панною Райською маемо побратися незабаром. Тож це помешкання, котре дало спершу прихисток менi, а потiм служило любовним гнiздечком нам обом, для подружжя стане затiсним. До того ж статус, про який ви справедливо згадали, пане Зiнгере, вимагае для вiдомого адвоката й не менш вiдомоi акторки престижнiших апартаментiв. Я б навiть сказав – гоноровiших.

Зiнгер закусив нижню губу.

– То ви вже пiдшукали собi? – вичавив пiсля короткоi паузи.

– Не думаю, що матиму iз цим проблему. Натомiсть ви маете можливiсть розв’язати свою.

– Тобто? Яку саме?

– Знайти для цiеi квартири бiльш вдячних пожильцiв. Ти готова, кохана? – Клим повернувся до Басi.

– Так, i давно. Ми запiзнюемося, – була вiдповiдь.

– Даруйте, – знову повернувшись до Зiнгера, Клим розвiв руками. – Якщо треба ще щось обговорити, радо буду до ваших послуг iз понедiлка. Тепер чи можу просити вас, аби ви дали розпорядження двiрниковi й той викликав вiзника?

Не знайшовши, чим крити, Веслав Зiнгер щось буркнув i, забувши попрощатися, пiшов геть. Щойно за ним зачинилися дверi, Бася пiдозрiло глянула на Кошового:

– Я вперше чую про намiр переiхати з Личакiвськоi.

– Не рада?

– Але ж, Климе, я не раз починала подiбну розмову! І ти постiйно казав – не на часi, потiм, пiзнiше. Звiсно, нам треба перебиратися в бiльшi апартаменти. Проте всi варiанти мусимо оглянути разом! І рiшення приймати теж разом!

У розумiннi панни Барбари Райськоi «разом» означало – вона ставить Кошового перед фактом, i тому лишаеться тiльки погодитись. Клим навчився давати цьому раду. Та зараз ще не було навiть предмету для розмов, тож вiн пояснив:

– Звiсно, ми помiняемо помешкання. Менi тут тiсно, потрiбен окремий кабiнет для роботи. Проте вирiшувати це я маю намiр трохи пiзнiше. А Зiнгер нехай починае чухатися, шукати менi замiну з цього моменту. Поки не знайде, зi своiми грошовими питаннями не сiкатиметься. Мае зрозумiти: життя не так влаштоване, аби весь свiт заборгував йому та переймався, як би розплатитися.

– Так ти виграеш справи в судах?

– Будемо чеснi, кохана, – я також програю.

– Але ж виграеш, якщо промови переконл

вi?

– Так. Усе залежить вiд того, хто красномовнiший – обвинувачення чи захист. У такi моменти пiдсудний нiчого не важить, хай це й звучить цинiчно.

– На моiх очах ти переконав самого пана Зiнгера, – посмiхнулася Бася. – Тепер хай йому болить голова. Ти мiй герой, Климе.

– Як мало треба, аби стати героем, – посмiхнувся Кошовий у вiдповiдь.

…Тутешнiй двiрник Гнат Бульбаш, постiйно чимось незадоволений чоловiк непевного вiку з червоним бульбастим носом, тупцяв на хiднику бiля брами. Морозець таки покусував, пiд вечiр почав падати легенький, нiби зовсiм не обов’язковий зараз снiжок. Довкола було на диво тихо. Трамвайний гуркiт та рiзкi звуки автомобiльних клаксонiв цього разу не псували загального вiдчуття спокою. Отримавши вiд Кошового «чвертку» за турботи, двiрник кивнув на криту коляску, котру вiзник примостив трошки нижче по вулицi бiля самого хiдника. Натягнувши теплi м’якi шкiрянi рукавички – подарунок Басi без жодноi нагоди та приводу, – Клим махнув вiзниковi, пiдкликаючи до себе. Бася взяла нареченого пiд руку, легенько стисла лiкоть.

– Пане Кошовий!

Гукали з правого боку вулицi, вiд сусiдньоi брами. Голос знайомий, i це тим бiльше здивувало, навiть трохи роздратувало Клима: що робити його помiчниковi, Остаповi Найдi, в цей день о цiй порi поруч iз його будинком. Студент бував у нього, але всякий раз – лише по дiлу, виконуючи завдання адвоката, доставляючи пошту та потрiбнi для роботи папери. Миттю стрельнуло в головi – Остап мерзне на вулицi якийсь час, хоч нiхто не заважав пiднятися до помешкання й пояснити, в чому справа. А наступний здогад змусив Кошового насупити брови: помiчник не просто стоiть, вiн чатуе на нього. Знае, що адвокат мае о цiй порi вийти з дому. Отже, узяв до уваги його плани та включив iх у якiсь своi, поки що Климовi не вiдомi.

Це могло почекати до понедiлка.

Або – не могло, бо не стосуеться службових справ адвоката Кошового.

– Пане Кошовий, я дуже перепрошую, дозвольте на хвилинку.

Брукiвкою зацокали копита – вiзник пустив коня, екiпаж пiд’iжджав до пасажирiв.

Остап уже вийшов пiд свiтло вуличних лiхтарiв i наближався до Клима з протилежного боку.

– Що сталося? – запитала Бася. – У тебе ще справи сьогоднi?

– Нi, – вiдрiзав Клим, повернувся до помiчника всiм корпусом. – Чим зобов’язаний, Остапе? Ти не мiг попередити, написати листа, дати телеграму? Я не маю часу зараз говорити про справи. Чи ти не про справи?

– Так, пане Кошовий. Є справа, – Найда пiдiйшов зовсiм близько, i аж тепер Клим побачив – позаду, за його спиною, маячить жiноча постать, закутана хусткою ледь не по самi очi.

– У понедiлок, – вiдрiзав вiн. – До побачення.

Остап мiцно схопив його за рукав пальта.

Це було щось нове, зовсiм незвичне.

– Паньство буде iхати? – хрипко гукнув вiзник.

– Так! – вiдповiв Кошовий, вивiльнився вiд студента, мовив сухо: – Ти мене дуже здивував i засмутив нинi, Остапе. Подiбноi поведiнки я за тобою не помiчав ранiше. Розмова буде серйозною, i в будь-якому разi готуйся пояснити свою поведiнку.

– Я поясню! – зачастив Найда i вiдразу, розумiючи, що вичерпав свiй час, зачастив, виливаючи Климовi все, що збирався сказати: – Моi родичi, пане Кошовий… Вони знають, що я у вас служу. Дуже просили поговорити з вами, впасти в ноги, молити… Ви можете врятувати Луку, тiльки ви, нiхто, крiм вас, пане Кошовий! Я вiдпрацюю, я робитиму все безкоштовно, скiльки житиму, стiльки…

– Цить! – гаркнув Клим. – Досить. Продаеш себе в довiчне рабство, а я навiть не знаю, заради чого.

– Лука, пане Кошовий. Ось матiр його, – студент показав на жiночу постать. – Моя тiтка. Не рiдна, та яка рiзниця, вважайте рiдня… Встидалася заходити до вас, хоч я й тягнув. Тому ми чекали тут, поки ви вийдете… Їi син, Лука. Його заарештувала кримiнальна полiцiя, вчора.

– Багатьох арештовують. Розкажеш у понедiлок, – Клим вiдсторонив Найду. – Бувай. Ходiмо, Басю.

Вiн повернувся, ступив крок до екiпажу.

– Пане Кошовий!

О Господи…

– Ну, – вiн повернувся, зiтхнув. – Що там таке з вашим Лукою?

– Рiзник.

– Як?

– Прiзвище. Лука Рiзник. Його звинувачують у тих вбивствах дiвчат на Городоцькiй. Ви ж знаете пана комiсара Вiхуру, ви ж можете з ним поговорити. Лука нiкого не вбивав, вiн хворий, для матерi таке горе!

– Климе! – тепер уже Бася пiднесла голос.

Смикнулося вiко.

– Зараз, – сказав Кошовий.

І вiдпустив вiзника.

Роздiл другий

Ох, цей нещасний Лука…

Вiдповiдь отримав по обiдi – Магда погодилася все органiзувати.

Кошовий мiг домовитися телефоном. В апартаментах, якi вдова Богданович займала на першому поверсi готелю «Жорж», був апарат, а стосунки мiж ними налагодилися потому, як Клим удало вирiшив справу про вбивство Агнешки Радомськоi. Тож подзвонити Магдi й коротко викласти прохання особисто вiн мiг. Але в тому-то й рiч, що двома словами тут не поясниш. Це зрозумiв, скасувавши вечiрне кiно й вислухавши Остапову родичку. Тому наступного дня написав докладного листа й послав помiчника з ним до готелю – хай побiгае

це в його iнтересах.

Звiсно, Бася образилася, надула губи й зачинилася в спальнi. Клим спiлкувався iз несподiваними прохачами в бiльшiй кiмнатi, котра також слугувала кабiнетом. Розмова вийшла сумбурною, жiнка не могла до пуття скласти слiв вiд хвилювання, тож Остап виступав помiж ними таким собi перекладачем. З’ясування обставин тривало понад годину i дало несподiваний ефект: Басина цiкавiсть переважила гнiв та образу, бо говорили вони голосно й емоцiйно, вона чула майже все. Ближче до фiналу зустрiчi вона вийшла зi спальнi й щиро поцiкавилася:

– Климе, ми можемо щось зробити для цих людей?

Оце «ми» прозвучало досить обнадiйливо, хоча Кошовий розумiв: користi саме вiд його нареченоi буде мало. Та моральна пiдтримка важила бiльше. Особливо якщо вiн – всупереч власним переконанням, що склалися останнiм часом, – вiзьметься допомагати родичам свого помiчника. Бо жвавий iнтерес Басi означав, що вона свiдома, якiй саме справi Клим вiддаватиме час наступними днями i, що важливiше, погодиться. Нiчого не заробить, не вийшло б збиткiв.

Натомiсть Бася, будучи особою публiчною, вiдразу повернула носика за вiтром.

– Хоч би як усе не пiшло, газети писатимуть багато. Не менше, нiж про самого Рiзника. Маеш перспективу здобути потiм безлiч заможних клiентiв.

Так вона сказала, коли, спровадивши пiзнiх гостей, Кошовий усе ж таки повiз ii вечеряти в мiсто, аби частково врятувати зiпсований вечiр. Мiркуючи прагматично, Клим погодився з нареченою.

Про Рiзника з Городоцькоi писали багато, плiткували ще бiльше, та Клим не так регулярно стежив за кримiнальною хронiкою. Втратив iнтерес уже пiсля другоi публiкацii, бо нiчого нового не прочитав: ще одна жорстоко вбита повiя. А потiм, занурившись у складну справу, пропустив новину про затримання манiяка недалеко вiд мiсця скоення чергового, четвертого, злочину. Не зiставив поганий настрiй Найди iз цим повiдомленням. Ще й дав вихiдний, коли студент попросив, мотивуючи родинними проблемами. Тепер же здивувався цiкавiй обставинi: прiзвище затриманого дивним чином збiглося з прiзвиськом, яким газети нарекли божевiльного вбивцю.

У тому, що той був несповна розуму, нiхто не мав жодних сумнiвiв.

Особистiсть двадцятирiчного Луки Рiзника пiдтверджувала пiдозри. Хоч газети обмежилися короткими, майже однаковими повiдомленнями про арешт такого собi «пана Р.», а про його психiчний стан узагалi мовчали. Втiм, оприлюднення фактiв лише сприяло б винесенню вироку ще до суду та без усякого слiдства. Молодий силач iз вродженим розладом психiки – единий кандидат на роль того самого жахливого Рiзника з Городоцькоi в суспiльнiй свiдомостi. Полiцiя навряд чи мае iншi версii.

Все це разом давало Климентiю Кошовому карт-бланш: захист Луки Рiзника зробить його центральною постаттю Львова на кiлька найближчих мiсяцiв. І Бася мае рацiю – незалежно вiд результату ця справа буде для його контори та для нього персонально потужною рекламою.

Ось так мiркував Клим, приймаючи рiшення. Але мусив зважити всi «за» й «проти», аби зрозумiти, у що готовий вплутатися. Може скластися так: бажання водночас допомогти бiдним родичам свого помiчника й заробити безкоштовну популярнiсть потягне за собою зовсiм непотрiбнi проблеми, стане причиною зайвого головного болю й, за великим рахунком, не варте витраченого часу, не кажучи вже про грошi, – а без витрат, i то серйозних, тут не обiйтися.

Подробицi напевне знала лише одна людина – комiсар кримiнальноi полiцii Марек Вiхура. Хоч вiн був давнiм та, можна сказати, добрим Климовим знайомим, офiцiйноi розмови про вбивцю з Городоцькоi уникатиме. З iншого боку, Кошовий сам не хотiв такоi розмови, поки не прийняте остаточне рiшення братися за справу. Так виникла потреба зустрiтися з Вiхурою неформально.

Органiзувати все могла лише Магда Богданович.

Їi покiйний чоловiк, пан Густав, був попередником Вiхури. Державний службовець не залишив удовi пiсля себе нiчого, крiм скромного банкiвського рахунку та досить просторого, затишного, але казенного житла. Займати службове помешкання Магда не мала права, а полiцейський департамент не мiг знайти шпаринку в законi, яка б дозволила панi Богданович користуватися квартирою далi. Тож вона перебралася до готелю «Жорж», i пенсii, нарахованоi iй за чоловiка, вистачало на оплату апартаментiв. Попервах вона думала – це тимчасово. Але потiм, пiсля кiлькох невдалих спроб влаштувати особисте життя й, вiдповiдно, отримати стабiльний дах, Магда лишилася в «Жоржi».

Обставини iхнього з Кошовим знайомства дали йому змогу дiзнатися: живучи досить скромно, панi Богданович була одним iз неофiцiйних центрiв впливу на велику кiлькiсть процесiв, котрi вiдбувалися у Львовi. В будь-який момент i з будь-якого приводу Магда могла зайти в кабiнет не лише комiсара Вiхури, а й до самого начальника департаменту Томаша Понятковського. Їi приймали депутати сейму, перед нею завжди були вiдчиненi дверi ратушi, iй цiлував руку особисто президент мiста.

Їi вплив пояснювався, як дiзнався Клим, доволi просто: Магда тримала у своiх руках

екрети всiх без винятку сильних та значущих мiстян. Вiдомостi про них Густав Богданович, користуючись службовим iнтересом, збирав багато рокiв, залучаючи для цього агентiв за додаткову платню. Так склалася таемна картотека, яка мiстила компромат на кожного i яку полiцейський залишив Магдi у спадок. Де все це зберiгалося, знала лише вона. Будучи розумною, нiкому нi за якi грошi продавати картотеку не збиралася, бо саме вона гарантувала вдовi той статус i той вплив, який вона мала нинi. Через те апартаменти в «Жоржi» вважалися ii житлом та водночас – резиденцiею, де вiдбувалися рiзного роду дiловi та особистi зустрiчi. Адже Магда проти своеi волi опинилася на перетинi iнтересiв зовсiм рiзних осiб та груп, чим вдало та вправно користувалася.

Кошовий на власнiй шкурi вiдчув, як воно – бути ворогом Магди Богданович. Якось вона спершу сама запросила, а фактично – змусила його допомогти своiм заможним приятелям розв’язати непросту, мiстичну задачку, в якiй фiгурував справжнiсiнький привид. Це призвело до несподiваних наслiдкiв: Магда отримала проблеми звiдти, звiдки сподiвалася дiстати допомогу. Спересердя звинувативши в усьому надмiру старанного Клима, вона оголосила йому вiйну, якщо вiн ще колись опиниться на ii шляху та навiть у полi ii зору. Проте трагедiя Агнелi Радомськоi примирила iх так само раптово, як посварила, й вiдтодi стосунки стали рiвними. Магда знову почала слати Климовi вiтальнi листiвки, i Кошовий не забував вiдписувати навзаем. Кiлька разiв вони зустрiчалися на свiтських прийняттях, i Бася, молодша вiд панi Богданович на десять рокiв, невтомно нею захоплювалася. Жiнки не були знайомi близько, та все ж Кошовий почав помiчати: останнiм часом у поведiнцi та манерах його нареченоi дедалi частiше проскакувало щось, запозичене вiд Магди.

Вiльно, мимоволi – не суть. Барбара Райська як акторка обирала собi рiзнi типи, якi хотiла наслiдувати. Вiд типовоi хатньоi господарки не переймала нiчого, i Климовi довелося з цим змиритися.

На довший час, бiльш як на пiвроку, Магда виiхала зi Львова, раптом перейнявшись iдеею створити жiночу благодiйну органiзацiю. Навiть пояснювала мету: зараз, мовляв, Європа бiльше говорить про вiйну, й кожен, хто веде подiбнi розмови, зазвичай перемагае ворога язиком. Це, на стiйке Магдине переконання, не сприяе нормальним суспiльним вiдносинам, лиш посилюе загальну напругу. Жiнки, зазначала вона, мають надати приклад загального примирення, всiляко вiтають подiбнi процеси. Задумавши об’еднати довкола себе людей здебiльшого творчих, Магда мала намiр влаштовувати рiзноманiтнi iмпрези, демонструючи перевагу мирних вправ над военними. Проте, як стало зрозумiло, нiчого з того не вийшло або виходило – але не так, як Магда собi бачила. Бо, повернувшись до Львова в серединi осенi, вона облишила цей намiр, обмiрковуючи iншi, про що обмовилася товариству на прийняттi з нагоди уродин одного з мiських депутатiв, куди Кошовий iз Басею також дiстали запрошення.

Отже, Клим та Магда бачилися вiдносно недавно. Що дало йому пiдстави нагадати про себе докладним листом. У вiдповiдь вона погодилася закликати комiсара Вiхуру на приватну розмову. Попросила телефонувати ближче до вечора i, коли настав час та Кошовий слухняно з’еднався з нею, пiсля привiтань почув у слухавцi коротке:

– Приходьте на сьому.

Адвокат з’явився першим.

Магда зустрiла, як завжди, бездоганно вбраною. Вiльного крою сукня кольору кави з молоком заголювала шию, верхнi частини повнявих округлих плечей, мала доволi смiливий, та все ж не надто ризикований викот. Сучасна мода не вимагала звужувати й пiдкреслювати талiю, подiл сягав трохи вище кiсточок, туфлi мали невеличкi пiдбори й виглядали домашнiми. Звички курити Магда не полишила, в залi тримався стiйкий аромат пахких дамських цигарок.

– Пригощайтесь, – жестом господинi запросила вона, показавши на карафку з коньяком на журнальному столику. – Зараз принесуть кави, якщо ви ще п’ете ii о цiй порi.

– Про каву – то забобони, панi Магдо. Можу випити просто перед сном i спати мiцно. А можу утримуватися цiлий день, i все одно сон не йтиме. Нерви, знаете.

– Та звiсно, – кивнула вона. – Останнiм часом навiть приймаю порошки.

– Ви б тим не зловживали. Бася, поки грала в театрi неголовнi ролi, так само переймалася. Без моеi згоди пiшла до професора на Кульпаркiв, той виписав рiзнi пiгулки та мiкстури, якими заспокоюе своiх пацiентiв. Бася захопилася, передала, як кажуть, кутi меду i вийшла на сцену в загальмованому станi.

– Жах який, – Магда застромила тонку цигарку в довгий мундштук iз слоновоi кiстки, Клим тут же пiднiс сiрника, вона закурила, затягнулася, випустила дим убiк. – Чим скiнчилося?

– На щастя, не трагiчно, – Кошовий видобув iз внутрiшньоi кишенi маринарки сигару. – Пощастило, що саме в тiй виставi мала найменшу роль з тих, що прописав драматург. Власне, тим i переймалася. Якось зiграла, але потiм покаялася, викинула препарати на смiтник. Знаете, з того часу Басина кар’ера й пiшла вгору.

– Рада за вас, – свiтськи кивнула Магда. – От

имала, до речi, ваш весiльний адрес.

Климовi чомусь не хотiлося говорити з нею про майбутню церемонiю. Не мав упереджень, просто намагався за межами свого помешкання взагалi уникати подiбних розмов. Навiть тiкав вiд них, бо Бася говорила на весiльнi теми постiйно, без упину, i едина можливiсть врятуватися вiд цього – вчасно перевести мову на ii перспективи як акторки кiно. Водоспад емоцiй схожий. Та полегшення було вiд того, що Кошового акторська кар’ера панни Райськоi напряму не стосувалася.

Можливо, Магда спитала б iще щось таке, та в дверi постукали, i, не чекаючи спецiального дозволу, зайшов комiсар Марек Вiхура.

Полiцейського важко було сплутати з кимось iншим через високий зрiст, який робив його подобою дбайливо обтесаноi кам’яноi брили, та червоний колiр обличчя. Так зазвичай виглядають пропаленi пияки, i на незнайомих комiсар справляв при першiй зустрiчi саме таке враження. Проте Вiхура вже скоро як десять рокiв не пив нiчого мiцнiшого за свiтле пиво. Дозволяв собi його вкрай рiдко, як i келих-другий шампанського на рiзних офiцiйних урочистостях. Гроза львiвських убивць, грабiжникiв, гвалтiвникiв та крадiiв мав проблеми з судинами, через що кров постiйно приливала до лиця. Навпаки, дбайлива панi Вiхурова починала перейматися, коли чоловiкове лице з густо-багряного ставало рожевим – це ознака поганого чуття. Коли iншi блiднули, кремезний комiсар робився рожевим.

Крiм алкоголю, сiмейний лiкар заборонив Вiхурi майже все, вiд чого бiльшiсть чоловiкiв його вiку та статури отримують щоденне задоволення. Вiднедавна, як випадково почув Кошовий, комiсаровi наполегливо рекомендували вiдмовитися вiд смажених ковбасок – однiеi з небагатьох втiх, котрi той ще мiг собi дозволити. Через те навiть рiдкiсне пиво стало не в радiсть, бо саме по собi, без запашних ковбасок, зовсiм не смакувало. Дивно, та попри численнi обмеження Вiхура не схуд. Навпаки, здаеться, набирав чим далi, тим бiльше. Хоч пояснював: то, панове, вiкове.

Поки комiсар, крекчучи, знiмав пальто, Клим розкурив сигару i пригостився коньяком. Уже хотiв привiтати давнього знайомого з добрим здоров’ям, та саме в той момент, нiби випереджаючи його, Вiхура трубно чхнув, встигнувши закритися хусткою, буркнувши пiсля того:

– Мороз не так давно. Ранiше вiдлига, вогко.

Саме принесли каву, i Магда на правах господинi налила комiсаровi спершу.

– Прошу зiгрiтися, пане Мареку.

– Та дякую, – вiдповiв той. – Менi кава шкодить.

– Давно? – поцiкавився Кошовий.

Замiсть вiдповiдi Вiхура мовчки й щедро додав молока, розмiшав ложечкою, поки колiр напою не став подiбним до Магдиноi сукнi, кинув одну грудочку цукру, зазначивши:

– Багато солодкого менi так само не можна.

– Налагодиться, – бовкнув Клим, не знаючи, як саме слiд на таке реагувати.

– Дай Бог, – знову зiтхнув комiсар, примостився в крiсло, сьорбнув, вiд чого став виглядати зовсiм по-домашньому. – Слухаю вас, панi та панове.

Ковтнувши коньяку й затягнувшись сигарою, Клим зиркнув на Магду. Перехопивши його погляд, вона скривила кутик рота в посмiшцi.

– Так собi розумiю, мушу розпочати нашу неформальну зустрiч. Точнiше, вашу, панове. Якщо, звiсно, потрiбна передмова.

– Навряд, – кинув комiсар. – Чомусь я все зрозумiв, коли ви, панi Магдо, попросили мене про таку зустрiч на вашiй, тобто нейтральнiй, територii. Пана Кошового цiкавить Рiзник iз Городоцькоi.

– Лука Рiзник, – уточнив Клим. – Отакi збiги трапляються.

– Русин, – зазначив Вiхура. – Але перепрошую, пане адвокате, ви дотепер не виявляли особливого бажання захищати своiх.

– Менi байдуже його походження, – мовив Кошовий. – Всяка людина мае право на захист. Якщо не винен, то й не мае вiдповiдати за чужi грiхи.

– Ось! – Вiхура багатозначно пiднiс пальця до стелi. – Бачите, панi Магдо? Рiзника затримали позавчора ввечерi. До речi, ранiше ви цiкавилися перебiгом цiеi iсторii?

– Нi, – чесно зiзнався Клим. – Чув, але не надто переймався.

– Не переймалися жахливими вбивствами? – брови Магди злетiли догори.

Кошовий миттю виправився:

– Тобто чув, звiсно, про той кошмар на Городоцькiй. Спiвчував дiвчатам, адже, попри спосiб життя, вони не заслуговували на таку смерть. Але мiй iнтерес не сягав далi цiкавостi пересiчного обивателя. Був щиро втiшений, дiзнавшись про успiхи полiцii. Зловили-таки.

– Отак! – Вiхура знову тицьнув пальцем, цього разу – в бiк Клима. – Панi Магдо, тепер послухайте, як усе це виглядае. Пан Кошовий не надто зважае на сенсацiйнi повiдомлення про Рiзника з Городоцькоi. Жодним чином не реагуе на затримання особи, яку полiцiя пiдозрюе. Наголошую – лише пiдозрюе! До того ж, пане адвокате, ви навряд чи знаете, як виглядае цей нещасний Лука. Не маете зеленого поняття про обставини справи. Та вже за двi доби по тому, як того Рiзника закрили подалi вiд грiха в одиночну камеру, ви вже стаете до бою. Готовi його захищати.

Смикнулося вiко.

– Ще нi, пане Вiхуро.

– Тобто?

– Ще не готовий. Хоча намiр маю. І саме тому попросив панi Магду звести нас. Бо не хочу кидатися у воду,

не знаючи броду. Не прагну мчати в атаку з вiдкритим забралом, коли замiсть реального ворога – вiтряки. Зрозумiло?

– Пане Кошовий, говорiть якось простiше, – мовив Вiхура. – Без оцих ваших порiвнянь, не завжди зрозумiлих пересiчнiй людинi.

– Чого ж, – втрутилася Магда. – Менi, наприклад, усе ясно. Пан Кошовий не розтлумачив ранiше, але тепер менi все ясно. Вiн спершу волiе дiзнатися, наскiльки провина згаданого тут чоловiка доведена. Бо якщо адвокат вiд самого початку не мае шансiв, вiн так i скаже його рiдним. Я права?

Їхнi погляди зустрiлися. Клим ковтком допив свiй коньяк.

– Правi, панi Магдо.

– В такому разi, пане Кошовий, не сушiть собi голову. Провину цього нещасного довести досить просто.

– Вже вдруге чую «нещасний» про того, кого пiдозрюють у жорстоких убивствах, – зазначила Магда. – Чого я не знаю, панове?

– Чоловiк мае психiчний розлад, – пояснив Вiхура. – Про це заборонено повiдомляти широко. Принаймнi, поки тривае слiдство.

– Хлопець, – зауважив Клим.

– Тобто? – глянула на нього Магда.

– Лука Рiзник у своi двадцять рокiв справдi серйозно затриманий у розвитку. Зупинився десь на рiвнi шiстнадцятирiчного. Коли це з ним сталося, як i чому, мати не може згадати. Його рiдний батько втратив роботу, почав сильно пити. Тодi ще не був одружений. Потiм нiби взяв себе в руки, оговтався, та й до дiла себе знову прилаштував. Ось у цей час i зустрiв жiнку, яка народила Луку. Вона твердить: поки чоловiк пиячив, трохи посунувся розумом. Але в нього то набута вада. Хлопець же вiд тата ii успадкував.

– Усе це вона вам розповiла? – поцiкавився Вiхура.

– Уляна, його мати, стрибае з п’ятого на десяте. Аби сама сповiдалася, я б не дуже й повiрив. Є така категорiя людей, котрi прагнуть викликати до себе якомога бiльше жалю. Але словам свого помiчника Остапа я вiрю. Лука – його родич, горе давно вiдоме.

Пiдвiвшись, Кошовий знову хлюпнув собi коньяку в келих, та назад не сiв, пройшовся кiмнатою. Зараз говорив для двох слухачiв i глядачiв так, нiби Вiхура з Магдою одночасно були суддями, присяжними й публiкою в судовiй залi. Це виглядало адвокатською промовою. Або, принаймнi, ii репетицiею.

– Рiзники родом iз Стрия, – повiв далi вже впевненiше. – Спершу Лука рiс звичайним собi хлопчиком. Але згодом вiдхилення почали проявлятися. Рiдний батько, зрозумiвши це, не витримав удару. Знову покотився схилом, життя завершив пiд копитами – п’яний у сутiнках пхався з корчми, навперейми iхав селянин фiрою, не змiг зупинити коня вчасно. Та все ж покiйний був яким-не-яким, але годувальником. Якийсь час Уляна крутилася сама, ледь зводячи кiнцi з кiнцями. Такому синовi ще й потрiбен особливий нагляд. Улянi радять перебратися з Лукою ближче до Львова. До того ж серед родичiв знайшлися добрi люди, котрi допомогли влаштувати хлопцевi прийом у професора Лiщинського на Кульпарковi. Той взявся лiкувати Луку, й це якось вдалося. Певний час хлопчина жив нормальним життям, хiба виглядав трошки дивним. Та згодом стався, як кажуть медики, рецидив.

– Шкода, – Магда сказала це щиро. – До речi, я саме шукаю можливостi створити благодiйну спiльноту для допомоги таким хворим. Усiх навряд чи вдасться пiдтримати, та якщо навiть кiлька десяткiв отримае турботу, вже вважатиму це перемогою.

Вiхура знову чхнув, привертаючи до себе увагу товариства.

– Хочу зазначити, панi Магдо, – менi так само жаль хлопця та його матiр. Родинi не пощастило, i то не iхня провина. Проте, – комiсар прокашлявся, – це зовсiм не означае, що Лука Рiзник не може бути отим убивцею з Городоцькоi, який розпанахав горло чотирьом дiвчатам за два тижнi.

– Справдi, – легко погодився Кошовий. – Жодних гарантiй, що це не вiн. Але, пане комiсаре, хлопець мае всi шанси стати тим самим зручним кандидатом, довкола яких не ламатимуться списи. Молодий, високий, сильний, несповна розуму, не здатен себе контролювати. Скажiть, Рiзника визнають осудним?

– Навряд, – пiсля короткоi паузи вiдповiв Вiхура.

– Хто жертви, пане комiсаре? – Клим повернувся до Магди. – Панi Магдо, суспiльна думка нiколи не була на боцi жiнок легкоi поведiнки. Львiв у цьому питаннi не виняток. Хiба нема негласноi домовленостi мiж пристойними громадянами, якими себе вважае бiльшiсть, що у своiх нещастях повii виннi самi?

– До чого ви ведете, пане Кошовий? Тепер не розумiю.

– Зате в мене все зiйшлося! Мусив побачити реакцiю пана Вiхури на своi слова. Готовий битися об заклад: доказiв провини Луки Рiзника нема.

– А якщо е? – вигукнув комiсар.

– Так вони i в мене е! – розводячи руками, Кошовий гойднув i перехилив келих, коньяк при цьому хлюпнув через край, та Клим, захопившись, не зважав: – Один я щойно навiв: жертви того вбивцi не вартi, аби за них лягли кiстьми. Другий ви самi не заперечили – той, кого пiдозрюють, слабуе розумом i не осудний. Тобто так само якоюсь мiрою жертва обставин, не ладен вiдповiдати за своi вчинки. Яке iхало, кажуть, таке i здибало. Однi парii загинули вiд руки iншого парii. А його ще й не скарають, зачинять до кiнця життя в психiатри

нiй лiкарнi, ще й будуть дослiджувати поведiнку. Писати науковi працi, виступати з лекцiями, згадуючи Луку Рiзника всуе, прикладом некерованого лиходiя, моторошного манiяка. Нiкого не шкода, справедливiсть е, всi задоволенi. – Клим перевiв подих, ковтнув коньяку. – Окрiм, звiсно, бiдноi Уляни, матерi хлопця.

– Тиснете на жалiсть, – буркнув Вiхура.

– А менi вже шкода, – додала Магда.

– Не те й не iнше, – мовив Кошовий. – Пане комiсаре, ви все для себе вирiшили, я так бачу. І таке рiшення мiсто сприйме оплесками. Вас прославлять на сторiнках усiх газет, i напевне слава дiйде до Вiдня. Вас вiдзначать за гарну службу, бо ви докладете рук до засудження небезпечного вбивцi-психопата.

– Розвиток подiй цiлком iмовiрний, – погодилася Магда. – Порадiемо за вас, пане Вiхуро.

– Вiн знущаеться, – сказав комiсар i, чхнувши, додав: – Бачте, правда.

– Вас потрiбно пiдстрахувати.

– Про що ви, пане Кошовий?

– Дуже просто. Ви затримали того, кого вважаете Рiзником iз Городоцькоi. Хай це навiть так. Проте пiсля шуму й гучних вiтань кримiнальна полiцiя не може випустити Луку Рiзника. Або знайдете докази, яких у вас нема…

– Є, – вiдповiдь звучала непевно.

– Нема в потрiбнiй кiлькостi, я вже це вiдчуваю, – тепер настала Климова черга кривити кутик рота в посмiшцi. – Якщо адвокат, у даному разi я, вiзьметься за справу впритул, е два варiанти розвитку подiй. Перший – моя поразка. Другий – моя перемога. Та в жодному разi репутацiя кримiнальноi полiцii та ваша особисто репутацiя, пане Вiхуро, не постраждае. Довiвши, що Лука нi при чому, а лише жертва обставин, я дам вам козирi, котрi дозволять звiльнити не просто невинну людину – нещасного хлопця, якого могли покарати за чуже, та ви вчасно все зупинили. Якщо стаеться навпаки i провина Луки, на жаль, буде доведена, ви так само виграете, бо хлопця шкода, та закон е закон. Ось так!

Завершивши спiч, Клим перевiв подих i махом допив рештки коньяку.

Тепер перезирнулися Вiхура й Магда.

– Переконливо, – сказав комiсар. – Але для чого вся ця розмова?

– Я вирiшив узятися за справу, – пояснив Кошовий. – Та я не шукаю супротивникiв у вашiй особi, пане Вiхуро. Навпаки, я хочу, аби ми уклали негласну угоду. Я роблю те, що вважаю за потрiбне. Полiцiя надае все, що менi треба, навiть вiдомостi, котрi зазвичай не пiдлягають розголосу й не мають ставати надбанням адвоката. Результатом у будь-якому разi скористаетеся ви. Маю на увазi, департамент полiцii Львова. Як саме, пояснив ранiше.

Замовкнувши, Кошовий схрестив руки на грудях.

Знав, якою буде вiдповiдь.

Вiн щойно розчистив собi шлях вiд можливих та неможливих перешкод, ладних виникнути в цiй справi.

На його пам’ятi ще жоден адвокат, принаймнi – у Львовi, не заручався отак пiдтримкою полiцейського комiсара.

Роздiл третiй

Чотири мертвi курви

Усе виглядало гiрше за найсумнiшi прогнози.

Клим зрозумiв це, щойно побачив нового пiдзахисного. Хлоп, який переступив порiг кiмнати для побачень у Бригiдках,[19 - Бригiдки – найстарiша дiюча в’язниця у Львовi. Розташована на вулицi Городоцькiй, 24, в будiвлi, перебудованiй зi старовинного римсько-католицького монастиря жiночого ордена Святоi Бригiди.] не встиг промовити жодного слова, а Кошовий уже шкодував про свое рiшення. Котре спершу мало емоцiйне зерно, посiяне у рацiональний грунт, й навiть пустило там паростки. Тiльки невмiння давати заднiй хiд, коли зобов’язання взятi публiчно, змусило Клима перебороти себе й почати зовсiм безглузду, як виявилося, розмову з клiентом. Дорiкаючи собi подумки: насамперед слiд було на свiй страх та ризик зустрiтися iз цим парубiйком, а вже потiм починати тонку гру з комiсаром Вiхурою.

Хоча – жодних iгрищ не було б. Адже Кошовому вистачило п’ятнадцяти хвилин, аби швидко попрощатися з потенцiйним клiентом, а потому – i з його згорьованою матiр’ю. Їi шкода, проте справа мусить мати бодай якiсь перспективи. Розголос, на який Клим покладав надii, мiг себе не виправдати.

Бо Лука Рiзник виявився особою зовсiм не контактною. Перед Кошовим, справжнiм львiвським дендi, чисто вимитим, вичищеним та напахченим дорогими парфумами, стояв цибатий дебелий хлопак, на голову вищий вiд усiх, кого Клим знав у Львовi. Включно з комiсаром Вiхурою, а таких високих та кремезних ще треба пошукати. Йому можна було дати бiльше рокiв, аби не погляд: на Кошового дивилися сумнi та наiвнi очi навiть не пiдлiтка – великоi дитини. Приписувати Луцi свiдомiсть шiстнадцятирiчного – занадто. Його матуся видавала бажане за дiйсне, але будь-якiй матерi подарувати можна все. Сутнiсть вiд цього не помiняеться: хлоп погано розумiв, що з ним вiдбуваеться. Думав, що перебрався в iнше помешкання. Пожив там, побуде тут, потiм – ще деiнде.

Новий знайомий мав неправильноi форми голову, не круглу, але й не видовжену, схожу на придавлений з одного боку кавун. Рiдке волосся було довгим, закривало вуха, але погано прикривало гулю на правому боцi черепа. Вроджена вiдзнака, здогадався Клим. Довгi руки телiпалися вздовж тiла, немов товстi мо

узки. Й складалося враження: Лука не знае, як дати iм раду, до чого пристосувати. Тож виклав перед собою на грубо обтесаний столик, стиснувши могутнi кулаки, подiбнi на маленьку гирю кожен. Побачивши iх зблизька, Кошовий визнав: силу, причому – напевне дурну, погано керовану або зовсiм не керовану, цей парубок таки мае. Що опосередковано складалося не на його користь.

Важко, майже неможливо буде довести в судi, що молодий, фiзично здоровий чоловiк несповна розуму не мiг убити одну за одною чотирьох повiй. Навпаки, мiг i зробив це. Нiчого не усвiдомивши при цьому. Клим уже бачив висновки лiкарiв, котрi обстежували Луку, i жодних тiлесних хвороб медики не виявили. Навпаки, статево цей молодий чоловiк цiлком спроможний. Тож потребуе, як будь-яка жива iстота, вволення фiзiологiчних потреб. Оскiльки партнерку для злягання такiй людинi пiдшукати собi вкрай важко, вiн напевне пiшов за покликом природних iнстинктiв туди, де, як йому здавалося, знайти жiнку для злягання дуже просто, аби твоi грошi.

Отримуючи вiдмову за вiдмовою, що цiлком зрозумiло, Лука Рiзник одного разу втратив над собою контроль. І звiв рахунки з першою з тих чотирьох, хто ним погребував. На цьому навряд чи зупинився. Не усвiдомив, що наробив. Для такого велетня перерiзати горло тендiтнiй жiнцi – як метелика роздушити чи вiдiрвати лапки жуковi.

Ось на чому, ймовiрно, будуватиме свiй обвинувальний вирок прокурор. Слiдство збере потрiбнi докази. В судовiй залi Клима розмажуть по стiнцi, програш виглядатиме ганебним. Й ганьба буде подвiйною, лиш iншi цього не вiдчують i не побачать.

Бо зараз, дивлячись на парубiйка, котрий вмостився навпроти, клiпае очима й на щось чекае, Кошовий розумiв: цей – винний. Вiн, адвокат, не готовий переконати себе в iнакшому. Що е небезпечною, дуже поганою практикою: вiрити в те, що твiй пiдзахисний – злочинець.

Проте саме ця обставина таки змусила Клима закусити вудила. Й не вiдмовлятися вiд справи. Так, ймовiрно, оцi сильнi руки скручували вуличним дiвчатам в’язи, кулаки оглушували iх ударами по головах, пальцi мiцно стискали бритву, аби одним порухом завершити справу, чиркнувши гострим лезом по горлу кожноi жертви. Але Кошовий розумiв й iнше: вищий акробатичний трюк хорошого адвоката – довести невиннiсть свого клiента не просто тодi, а навiть особливо – тодi, коли все вказуе на його провину. Вивернути ситуацiю, мов рукавичку, назвати чорне бiлим i, навпаки, переконати присяжних парадоксальними доказами. Ось на чому стоiть захист вищого класу.

Тож Климовi кинуто виклик, i вiн його прийняв.

– Доброго ранку, Лукане, – мовив, хай з невеликим запiзненням, i простягнув Луцi руку через стiл. – Тебе батьки назвали Луканом, так ти записаний у церковнiй книзi?

Або з Лукою ще нiхто не вiтався за руку, або хлопець так ставився до усього, що менше за його власнi розмiри. Потиснув не вiдразу, спершу примружився, схилив голову набiк, нiби роздивляючись та придивляючись. Нарештi виставив перед собою розчепiрену долоню пучками догори, i Кошовому нiчого не лишалося, як укласти в неi свою правицю.

Коли парубiйко легенько стиснув ii, Клим раптом звернув увагу на те, що проскочило ранiше: для вiтання Лука Рiзник простягнув йому лiву руку.

Дзень!

Ще не розумiючи, що означае це попередження, Кошовий уже подумки зав’язав собi перший вузлик. Його клiент – шульга. Якщо той, кого звинувачують у тяжкому злочинi, володiе не тiею рукою, якою зазвичай оперуе бiльшiсть людей та, зокрема, злочинцiв, це вже можна записати в плюс собi та майбутнiй справi. Клим ще не вивчав попереднiх матерiалiв, не бачив висновкiв судових медикiв. Та щось, чому не було пояснення, пiдказувало: на шульзi можна зiграти, це буде одна з безпрограшних ставок.

– Я називаюся паном Кошовим. Можеш звати мене паном Климентiем, паном адвокатом, як тобi зручно. Я буду тебе захищати, – сказав вiн.

– На мене не нападали, – спокiйно, зовсiм по-дитячому пояснив хлоп. – Луку нiхто не кривдив. Мама казали, що Луку грiх кривдити. Божа людина.

– Отож. Апостол, святий Лука, – кивнув Клим. – Ти знаеш, чому ти тут?

– Це лiкарня, – вiдповiв парубок i зараз говорив серйозно, з вiрою в себе та своi слова.

– Яка лiкарня?

– Інша.

Чорт забирай, слова з нього доводиться витягати клiщами!

– Інша, нiж яка, Лукане?

– Нiж та, де я вже був. Теж окрема кiмната i грати на вiкнах. Спати твердо. Тiльки я, паночку, не скаржуся. Не треба мене бити.

– Чекай, тебе хтось бив? – насторожився Кошовий. – Де, коли, скiльки разiв? Кажи, не бiйся.

– Не, – Лука посмiхнувся на весь широкий рот, з кутика потекла тоненька цiвка слини. – То вони мене най ся боять. Я хтiв би видiти того, хто мене зачепить, паночку. То бiльше лякають. Думають: як дурний хлоп, так i не дужий, слабий.

– Ти справдi вважаеш себе дурником, Лукане? – Клим трохи подався вперед.

– Не, – вiн мотнув патлатою головою. – Я не е аж такий дурник. Хоч i не е такий розумний, як ось всi пани довкола. Та вшекi люди потрiбнi.

З цим важно не погодитися.

– Авжеж, – кивнув Кошовий. – Те

ер скажи менi, чого ти постiйно в лiкарнях. Що болить?

– Коли нiчого. Коли – отут, – велика долоня накрила вузького лоба, i Кошовий знову мимоволi зазначив: лiва рука.

– Кажеш, голова болить? І часто?

– Не. Знаете, коли ходжу по вулицях сам, бачу якихось кобет, що посмiхаються й моргають, тодi починае болiти. Тому мама й казали: сиди вдома, Лукане. По господарству допомагай. Як не то, мiхи дядькам вантаж на двiрцi[20 - Тут: залiзничний вокзал.] чи десь на базарi. Сили, кажуть, вистачае в тебе на двох, а то й на трьох.

– Правду каже?

– Чого ж, – радо погодився Лука, стиснувши й показавши Кошовому своi кулачиська. – Троха е.

– А з кобiтами як даеш собi раду?

– Якось уже даю, – вiдмахнувся той.

– Маеш, може, яку приятельку, чи шукаеш iх десь?

– Он там шукаю, – Лука кивнув головою кудись через Климове плече, в бiк вiконечка. – Ходи зi мною, покажу.

– Нi, Лукане. Поки ти мусиш бути тут.

– Та розумiю, – посмiшка повiльно сповзла з лиця. – Вони кажуть, що я дiвку забив.

Кошовий напружився. Шукав способу, як перевести розмову в потрiбне русло, i – маеш, хлопець сам заговорив.

– А ти – забивав чи нi? Як сам вважаеш?

– Не знаю, – Лука знизав могутнiми плечима. – Я подивитися хотiв, що вони тамки виробляють. Потiм заболiло дуже, – вiн знову торкнувся пучками лiвоi руки спершу скронi, потiм – лоба. – Аж у очах темно стало. Без того нiч, та iще маеш клопоту.

Климове вiко смикнулося. Не сильно, але вiдразу кiлька разiв. Вiн навiть примружив очi, аби трошки заспокоiлося. Тодi запитав обережно, нiби боявся налякати:

– Що ти хотiв побачити?

– Там, – Лука знову кивнув у бiк вiконця.

– Добре, там. На що дивитися збирався?

Раптом Лука почервонiв, зовсiм по-дитячому. Краi вух стали багряними, пашiли, хоч прикурюй вiд них. Губи витягнулися в трубочку, потiм розтягнулися в черговiй кумеднiй та безпомiчнiй водночас посмiшцi. З кутика, цього разу – iншого, знову потягнулася пiдборiддям тонка слинява цiвка.

Кошовому вкотре закортiло дати йому носовичка. Та перемогла вроджена чистоплотнiсть. Бо одне дiло – завiтати час вiд часу до жебрацьких барiв, питних закладiв на пролетарських околицях чи зустрiчатися з мешканцями мiського дна в кнайпах iз сумнiвною репутацiею, на кшталт «Пiд вошею». І зовсiм iнше – витирати слюнi та соплi таким ось типам. Хай навiть це клiент, з яким вiн сам вирiшив працювати. Зазираючи до гнидникiв, Клим так само намагався без потреби нi до чого не торкатися там руками.

– Кажи все, – пiдбадьорив вiн. – Менi можна. Як лiкарю.

– Як вони тойво…

– Що саме, – наполягав Кошовий, хоча вже здогадався.

– Ну тее… Любляться…

Дуже кумедно виглядало, як велетень iз силою ведмедя та розумом дитини червонiе й затинаеться, говорячи про звичайнi для iнших речi. Та Клим вiдкинув зайвi зараз емоцii, бо вiдчув: нарештi наближаеться дуже важливий момент. Вiн витримав коротку паузу перед наступним запитанням:

– Отже, Лукане, ти пiдглядав за тим, як тi панночки любляться з чоловiками?

– Еге.

Чи Кошовому здалося, чи хлоп зрадiв, бо нарештi спiвбесiдник почав його розумiти. Принаймнi, в очах, дотепер безбарвних, блиснули живi вогники. Луку зацiкавило те, що з ним вiдбуваеться. Тож далi треба поводитися ще обережнiше, аби не вiдлякнути.

– А як тобi то вдавалося, Лукане?

– Тамтi кобети мешкають унизу, – охоче пояснив той. – Можна зазирнути у вiконце. Я ж бачте який в мамцi!

Сказавши так, парубiйко пiдвiвся на весь зрiст, гордо демонструючи свою незвичну статуру.

– Вони хiба завiс не запинали?

– Так шпарина е! Ги-ги, вiд мене не запнешся! – тепер Лука вже явно пишався собою.

– А тебе бачили?

– Та де! Не.

Кошовий знову витримав паузу.

– Ота панна, через яку ти тут, – вона з ким була, бачив?

– Із паном! – охоче вiдповiв хлоп. – Лиш вiн мене видiв, гримнув, я забiг. Тодi назад зазирнув. Побачив, що та панна ся врiзала й зомлiла. Той забiг, аби забрати лезо, би’сь далi не тойво.

Є!

Кошовий не стримався, плеснув у долонi, з переможним виглядом вiдкинувся на спинку стiльця. Лука, вирiшивши, що це така гра, теж ляснув п’ятiрнями. Дивлячись на клiента знизу вгору, Клим пiдморгнув йому.

Таки не прогадав.

Перемога.

– Люди бачили прикметного парубiйка на вулицi iз закривавленою бритвою в руцi. Вiн нiс ii обережно, двома пальцями. Тримав лiвою рукою, бо шульга. Звiсно, таке видовище у свiтлi чуток про рiзника, котрий убивае на Городоцькiй уже третю повiю, налякало. А почувши переляканi крики, злякався й сам Лука. Викинув бритву геть, почав тiкати. Описати його легко, зловити – завиграшки. А що опирався – так через переляк. Вiн дитина, Шацький, не слiд цього забувати.

– Та маете рацiю, пане Кошовий. Як завжди, – вiдповiв Йозеф Шацький, з поважним виглядом ковтнувши пива.

Телеграму з проханням про зустрiч Клим вiдбив йому ще зранку, доручивши це Остаповi. У нiй попросив зарезервувати столик у новому барi, що зовсiм недавно вiдкрився на Оссолiнських,[21 - Теперiшня назва вулицi Стефаника у Львовi.] неподалiк вiд Мало

о театру.[22 - Малий театр – театр, вiдкритий 1913 року на вулицi Оссолiнських.] Власник не прогадав, облаштувавши свiй заклад саме тут, у напiвпiдвальному примiщеннi, ще й назвавши його «Пiд музою». Бо сюди потягнулася не лише театральна, а й iнша богемна публiка – благо у рiк тому перебудованiй кам’яницi, що була за якихось пiвкварталу, на першому поверсi отаборилося мистецьке товариство з дивною назвою «Hades».[23 - Лiтературно-художня спiльнота, створена у Львовi на початку ХХ столiття.] Його голова, пан Макушинський,[24 - Макушинський Корнелiй (1884–1953) – польський журналiст, есеiст, прозаiк. Член Академii Польськоi лiтератури.] був не лише вiдомим журналiстом, а й не менш знаним бiльярдистом, тож у барi примостили два бiльярдних столи. Один iз них постiйно був зарезервований за Макушинським, а той навзаем приводив iз собою публiку.

Тож вiдвiдувачiв не бракувало, i по обiдi, особливо – в недiлю, тут складно було знайти вiльне мiсце. Проте тиждень лиш почався, до того ж Шацький був попереджений заздалегiдь. І потурбувався про резервування столика завчасно. Навiть урахувавши, що Кошовий бiльше любить сидiти в кутку.

Дантист iз Кракiдалiв Йозеф Шацький належав до тих людей, чий вiк неможливо визначити на око. За час iхнього знайомства – а це все ж таки п’ять рокiв! – вiн зовсiм не змiнився. Як i пiд час першоi зустрiчi, в камерi полiцейського вiддiлку, Шацький виглядав чи то на сорок, чи то на п’ятдесят рокiв. Хiба додалося трохи сивого волосся, але й Климова голова срiблилася, хоч вiн був молодший за Йозефа щонайменше рокiв на десять. Не грубий, але й не худий, невисокий, хоч i не зовсiм уже курдупель, дантист весь час о такiй порi року, вiд ранньоi осенi до пiзньоi весни, ходив у сiрому, завжди дбайливо почищеному, хай старому довгополому пальтi, пiд яким був незмiнний добротний однотонний пiджак. Вiн виглядав завеликим, як i все вбрання Шацького. Проте вiн одягався так навмисне, аби здаватися солiднiшим, i цей недолiк йому пробачали всi, хто знав.

А знайомих дантист мав ледве не половину Львова. Перше, що почув вiд нього Клим: «Половина мiста знае Шацького, iнших Шацький знае сам». Тодi ця заява виглядала хвалькуватою. Та згодом Кошовий мав безлiч можливостей переконатися: якщо той i перебiльшував, то не аж так. Ходити з Йозефом вулицями Клим зарiкся вже давно: дантист не мiг пересуватися iнакше, крiм як пiдтюпцем, i раз по раз зупинявся, вiтаючись та перекидаючись кiлькома фразами з черговим колегою. Коли ж Шацький нiс чергову львiвську побрехеньку, зi швидкоi ходи навiть переходив на бiг. При розмовi вiн ще й ковтав лiтеру «р». Не гаркавив грубо, не грасiрував м’яко – не вимовляв, пропускав у словi.

Пiд крислатим капелюхом мав кучму волосся, котра лиш збоку виглядала неохайною. Насправдi ж воно погано лягало пiд гребiнець i не збивалося пiд головним убором. Зате за бородою вдавалося доглядати краще. З бокiв видовженого черепу стирчали м’ясистi, трошки сторчкуватi вуха. Нiс, який цiкавий дантист любив пхати не у своi справи, вiд чого й потерпав, був прямим, трохи зашироким, iз невеличкою орлиною горбинкою.

Попри позiрне перебування у вирi подiй та тримання руки на пульсi львiвського повсякденного життя, Йозеф Шацький прикривав цим свою внутрiшню самотнiсть. Цим вiн i привабив Клима Кошового: той теж почувався чужим у мiстi, куди його закинуло тодi волею долi, й шукав спорiднену душу. Щоправда, Шацький мав власну iсторiю самоти. Змолоду був нестриманий у багатьох речах, дозволяючи всi життевi радощi, котрi ладен дозволити собi чоловiк. Та одружившись iз Естер, донькою крамаря Ісаака Боярського, завiвши лiкарську практику й чотирьох дiтей, Йозеф дедалi бiльше став розчинятися в рутинi родинного повсякдення. Холерична натура бунтувала проти одноманiтностi, але разом iз тим Шацький розумiв: вiн, як глава сiмейства, мусить дбати про добробут та навчання дiтей.

Але бажання бути в гущинi подiй час вiд часу переважало, i в такi моменти краще, що могло статися з Йозефом, – ув’язнення в камерi на нiч. Естер Шацька, котра всякий раз радiла, що не сталося нiчого гiршого, потому скручувала чоловiка в бублик. Вiн же, називаючи дружину не iнакше, як своею фейгале,[25 - Фейгале – маленька пташка, ластiвка (iдиш).] пiсля кожноi такоi пригоди ставав шовковим. До наступного випадку. Та вiдтодi, як Кошовий заприятелював iз родиною Шацьких, панi Естер давала чоловiковi послаблення, якщо допомоги потребував Клим. По-перше, вона переконалася: Кошовий став для ii Шацького своерiдним янголом-охоронцем. А по-друге, ii розпирала гордiсть вiд знайомства з такою видатною особистiстю – бо високо цiнувала здiбностi молодого пана, котрий завдяки своiм талантам ладнав рiзнi непростi справи, пiсля чого ставав на якийсь час героем газетних публiкацiй. Самолюбство Естер Шацькоi тiшив майже нiкому не вiдомий факт, що без активноi допомоги ii всюдисущого чоловiка пан Кошовий не досяг би своiх гучних успiхiв.

Ось i зараз вона не заперечувала, аби Шацький скасував усiх пацiентiв, записаних на сьогоднi. Анi Естер, анi

ам Йозеф не боялися втратити хворих. Зуби в людей болiли часто, лiкувати iх треба швидше, бо болить i не можна анi спати, анi iсти. Й крiм того, Шацький мав славу фахового лiкаря, котрий бере за вiзит найпомiрнiшу платню у Львовi. Останне було найважливiшим. Тож Йозеф мiг без зайвих клопотiв присвятити Климовi цiлий день.

– Четверту жертву ще не поховали, – вiв далi Кошовий, теж сьорбнувши пива. – Здаеться, не знайшли родичiв, котрi затребують тiло. Або iх нема.

– Та курви не часто кажуть рiднi, чим займаються, – зазначив Шацький. – Тож, пане Кошовий, вони цiлком можуть не знати про наглу смерть тiеi дiвчини, Анни. Я взагалi не певен, що ii так справдi звуть. Перепрошую, звали.

Друзi давно погодили мiж собою неписанi правила звертання. Йозеф наполегливо попросив Клима не панькатися з ним, натомiсть сам звертався до нього з пiдкресленою повагою та шаною.

– Чому?

– Повii практикують брати собi для, даруйте, роботи вигаданi iмена. Навiть тi, котрi працюють легально, з вiдповiдними документами, в лупанарах.[26 - Тут: будинки розпусти, борделi.]

– Ох, Шацький, – похитав головою Клим. – Для чого оте ваше цнотливе «даруйте»! В дiвчат справдi робота, i то важка.

Склавши губи трубочкою, Шацький поцмокав, мав таку невинну звичку.

– Але iх нiхто не змушуе ставати на цей шлях, пане Кошовий. Ми ж iз вами знаемо – не всi курви е нужденними та стражденними. Дуже багато iх цiлком поряднi панi та панни iз заможних i поважних родин. Їм просто все це подобаеться. Вiд нудьги.

– Про таких ми зараз не говоримо, – вiдрубав Клим. – На вулицю такi не виходять. Зокрема, на Городоцьку. Мова про дiвчат, котрi заробляють собi на життя, продаючи себе. Можливо, частина з них отримуе вiд того задоволення. Ви ж знаете, до зустрiчi з панi Басею я сам грiшив, заходячи до певних закладiв. Хоча… чому грiшив… Добре, не про те мова, – вiдмахнувся вiн. – Йдеться про те, що я трохи знаю, так би мовити, специфiку роботи дiвчат у вiдповiдних будинках. І зовсiм не уявляю, як добирають собi клiентiв справжнi вуличнi дiвчата. Як бачимо, вони ризикують найбiльше.

Шацький раптом завмер iз недопитим кухлем у руцi, схилив голову вбiк.

– Я дуже перепрошую, пане Кошовий, – мовив, знизивши голос, – але чому ви завели таку розмову саме зi мною? Невже ви думаете, що про вуличних курвiв я знаю бiльше, нiж ви? Та я взагалi про них нiчого не знаю, i добре, що нас не чуе зараз моя фейгале.

Клим нiчого на це не вiдповiв, лиш красномовно глянув на Йозефа. Той поставив гальбу на стiл, пiдкреслено акуратно витер серветкою губи, продовжив, нiби вибачаючись:

– Гаразд, до мене ходять лiкувати зуби кобiти вiдповiдного способу життя. Я про то знаю, моя Естер – Боже збав. Тi дiвчата не виглядають курвами. Деякi ще й мають гарнi манери, i iх можна прийняти за звичайних собi мiстянок, панночок. Так, я часом говорю з ними, як iз iншими своiми пацiентами. На рiзнi теми.

– Про вбивства на Городоцькiй теж?

– Йой, пане Кошовий! Про то говорить навiть моя Естер. Але, на вiдмiну вiд Лапiдуса, котрий теж обговорюе новини з дружиною, ми не робимо це при дiтях.

– Чесно кажучи, я не стежив за подiями аж так, щоб дуже. Бо маю iнший клопiт.

– Та знаю! Готуетеся до весiлля. Вкотре приймiть моi найщирiшi гратуляцii.

Родина Шацьких мали бути единими гостями на церемонii з боку нареченого, крiм Климових батькiв. Решту строкатого народу запрошувала Бася, i Клим не певен, що знае чи принаймнi пам’ятае кожного з них.

– До речi, я з нареченою напередоднi урочистоi подii так само не готовий подiбне обговорювати, – зазначив вiн. – Хоч вона зазвичай цiкавиться сенсацiями. І тим бiльше не збираюся допитуватися в полiцейських.

– Тож хочете, аби я переповiв?

– Це буде першим проханням.

Шацький знову ковтнув пива.

– Там нема, чого переповiдати, пане Кошовий, – мовив, зiбравшись iз думками. – Як вiдкинути зайвi пльотки, котрi часто е вигадками чи фантазiями, лишаються самi голi факти, котрi можна викласти дуже коротко. Отже, – вiн вмостився зручнiше, – вiд кiнця листопада на Городоцькiй хтось почав рiзати курвiв. Переважно молоденьких. Звали дiвчат Зося, Крися, Юстина та Анна. Найстаршiй було двадцять шiсть, наймолодшiй, Юстi, незабаром мало виповнитися двадцять.

– Імена теж публiкувалися?

– Так, стараннями одного журналiста, Навроцького. Вiн i ранiше друкував сенсацiйнi репортажi, але тут нiби, перепрошую, коника осiдлав. Звiдки добувае вiдомостi, Бог святий знае. Маю чуйку, належить до тих, вiд яких шило в мiху не сховаеш.

– Шило в мiшку взагалi важко заховати.

– Та то так, пане Кошовий. Лиш треба знати, в якому мiховi шукати. Схоже, той пан Навроцький знае.

Клим знав, про кого йдеться.

Адже протягом щонайменше останнiх трьох мiсяцiв регулярно читав репортажi Януша Навроцького. Вiн дописував здебiльшого в «Gazeta Lwowska», та його опуси можна було зустрiти й в iнших виданнях. Клим знав: Навроцький волiв називати себе незалежним репортером i працював iз тими, де бiльше заплатять. Його перо неможливо було сплутати з жод

им iншим: вирiзнявся агресивним стилем, робив акцент на смаженому, часто не зважаючи на те, чи вiдповiдае факт дiйсностi. При цьому не вигадував нiколи i нiчого.

Описане ним завжди мало мiсце. Проте Навроцький знiмав з кожноi накопаноi iсторii пiну, вершки, залишаючи читачiв з черговою пропонованою ним сенсацiею сам на сам. Пояснював просто, агресивно: люди мають знати правду й робити власнi висновки.

– Меткий.

– Є трохи, – легко погодився Йозеф. – Але менше з тим, навiть той Навроцький не знае бiльше, анiж е. Справдi наганяе сенсацiйностi, перо вправне, лиш фактiв, як ви кажете, замало. Тому й пльотки розходяться.

– Це вiн вигадав Рiзника з Городоцькоi?

– Так, то Навроцького винахiд. Уже коли писав про другу вбиту курву, охрестив душогуба рiзником. Прижилося. Бачте, з цим вашим пiдопiчним який збiг.

Щойно затримали пiдозрюваного, Навроцький почав трубити на кожному розi, з кожноi шпальти, кожним написаним ним рядком про свiй пророчий дар. Висновок сумнiвний, та факт лишався фактом: Рiзник таки виявився справжнiм Рiзником. Ця обставина за короткий час стрiмко пiднесла акцii репортера вгору. І вiн, як подейкували у Львовi i що ранiше пiдтвердив всюдисущий Шацький, почав вимагати бiльше грошей за репортажi.

Кажуть, домiгся свого.

– Справдi збiг, – погодився Клим. – Усiм чотирьом перерiзали горло.

– Пан Навроцький пише – вiд вуха до вуха. Бр-р-р-р! – Шацький здригнувся. – Їх не було анi пограбовано, анi, перепрошую, гвалтовано. Описуе так, мовби був при тому. То мае людина талант.

– Досить уже про журналiста. Що ще про дiвчат вiдомо?

– З його публiкацiй, котрi я долучаю до особисто почутого вiд рiзних осiб, – так, дуже мало. Всi винаймали для своiх занять окремi помешкання. Здаеться, жодна з них не е мiсцевою. Двое, Крися та Анна, зналися. Хоч дiвчата кажуть – лише вiталися, колiжанками не були. Ось, перепрошую, i все, – Шацький розвiв руками.

Клим вiдкинувся на спинку стiльця, заклав ногу за ногу, закурив сигару, випустив пахкий дим пiд стелю.

– Я недарма згадав про анатомiчний театр, – мовив нарештi. – Треба або попросити звiт судового медика, або ще краще – скласти запит на повторний огляд тiла. Досить легко довести, що рiзник, як ми вже його називаемо з легкоi руки пана писаки, дiяв правою рукою. Це так, i я готовий битися об заклад, Шацький. Матиму перший, найвагомiший аргумент на користь захисту.

– Мудро, – погодився Йозеф. – Як бути з попереднiми трьома тiлами? Їх напевне вже поховали.

– Заради справи можна домогтися дозволу на ексгумацiю, – спокiйно мовив Кошовий. – Думаю, в усiх випадках дiяла одна особа. Хто – мене наразi не цiкавить. Я взявся не шукати вбивцю, а витягнути з буцегарнi нещасного iдiота Луку, котрий за дивним збiгом народжений iз прiзвищем Рiзник. Решта – справа кримiнальноi полiцii. Зокрема, хай пояснять, чому справжнiй Рiзник залишив бритву бiля четвертого тiла. Чи ранiше вiн так само робив?

– Та нi. Інакше б Навроцький про це написав.

– Отож. З’ясували, – Кошовий зробив ще одну затяжку, потiм двома великими ковтками допив пиво. – Тому наступне прохання до вас, Шацький. Ви медик, напевне маете знайомих серед колег.

Замiсть вiдповiдi Йозеф кивнув та випнув колесом худi груди.

– У такому разi чи не могли б ви познайомити мене з професором Лiщинським? Вiн практикуе на Кульпарковi, i саме до нього добилася Уляна Рiзник iз своею великою дитиною. Принаймнi, так вона менi сказала.

– Професор Зенон Лiщинський? – перепитав Шацький. – Так, то вiдома особа, европейське свiтило. Його не так часто можна застати останнiм часом у Львовi. Виступае з лекцiями у Варшавi, Парижi, Берлiнi, Празi та Вiднi. Панi нiчого не плутае?

– Назвала його прiзвище, – Клим знизав плечима. – Раптом на той час вiн був у Львовi. І потiм, знаю по собi – жiнка вона вперта, затята, настирна. Могла видряпати потрiбне свiтило з-пiд землi. Не дивiться, що з простих людей, заради сина кiстьми ляже.

– Як усяка мати, – вставив Шацький.

– Отож, як будь-яка мама. То реально познайомити мене з ним сьогоднi?

Шацький пiдвiвся, обсмикнув пiджак.

– На ваше щастя, маю честь знати пана професора. І якщо вiн е у Львовi, Шацький вас йому вiдрекомендуе. Розрахуйтеся, пане Кошовий, iдемо вже.

Роздiл четвертий

Ласкаво просимо до божевiльнi

Коли Шацький, побувши за лiкарняними ворiтьми трохи бiльше пiвгодини, повернувся з гарними новинами, Клим повiрив у дива.

Професор Лiщинський не просто був у себе. Вiн, за словами Йозефа, вийшов до нього сам, почувши вiд асистента, хто прийшов. Потиснув руку, нiби вони з дантистом iз Кракiдалiв давно дружили родинами. Потiм, дiзнавшись, що з ним хоче познайомитись адвокат Кошовий, погодився прийняти невiдкладно.

Будучи начуваним про пихатiсть таких европейських свiтил, i то не лише медичних, Клим був готовий щонайменше чекати зустрiчi день-два, коли вчений знайде для нього мiсце у своему щiльному графiку, а за великим рахунком пан доктор мiг вiдмовити. В такому разi Кошовий уже продумував запасний план, п

ходжаючи хiдником уздовж муру. Мiркував, як би краще задiяти можливостi полiцейського департаменту, хоч такий хiд неодмiнно спричинював непотрiбний зараз широкий розголос у мiсцевiй пресi. Приватноi консультацii на початках Кошовому цiлком ставало. Тож згода прийняти його негайно викликала пiдозру: якщо вiдомий професор вiдкладае всi своi нагальнi справи задля зустрiчi з незнайомим йому паном адвокатом, тут може критися щось пiдступне. В чому ймовiрний хитрий замисел, Клим поки не знав. Дiзнатися це, а також – пересвiдчитися в правотi чи хибностi власних припущень можна було, лиш переступивши порiг божевiльнi.

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Примечания

1

До 1964 року вона складалася з трьох окремих частин, якi перетiкали одна в iншу. Кожна мала свою iсторичну назву. Мiсце дii роману мае топографiчну прив’язку до цього мiсця. Тому тут i далi задля уникнення плутанини в текстi вона згадуеться як Городоцька.

2

Одна з частин сучасноi Городоцькоi, тягнеться вiд Кракiвського собору до костела Святоi Анни.

3

Тут: подругами, приятельками.

4

Тут: самоназва етнiчних украiнцiв за межами сучасноi Украiни.

5

Кракiдали – район Львова, на той час – одна з околиць, котра починалася вiдразу за Кракiвським базаром. Був мiсцем компактного проживання евреiв.

6

Клепарiв – район Львова, ранiше – однойменне селище в центрально-пiвденнiй частинi мiста.

7

Посада президента мiста вiдповiдала нинiшнiй посадi мiського голови.

8

«Копернiк» – один iз найстарiших кiнотеатрiв Львова, вiдкритий на вулицi Копернiка 1912 року пiд назвою «Санс-Рiвал». Того ж року назву змiнили на згадану.

9

Москвофiли – мовно-лiтературна i суспiльно-полiтична течiя серед украiнського населення Галичини, Буковини й Закарпаття у 1819 – 1930-х рр. Обстоювала нацiонально-культурну, а пiзнiше – державно-полiтичну еднiсть з росiйським народом i Росiею.

10

У Галичинi хрунь – пiдла, продажна особа, часто вживаеться стосовно виборних, котрi не виконують обiцянок виборцiв.

11

Аста Нiльсен – Аста Софi Амалiя Нiльсен (1881–1972), датська акторка, зiрка нiмецького нiмого кiно початку ХХ столiття. Їi ролi у фiльмах «Чужий птах» та «Бiдолашна Дженнi» визнанi такими, що зазiхають на традицiйнi для того часу моральнi норми.

12

Франческа Бертiнi – псевдонiм Елени Серачiнi Вiтьелло (1889–1985), першоi iталiйськоi жiнки-режисера, продюсера, сценариста, «дiви» европейського нiмого кiно початку ХХ столiття.

13

Мюзидора – псевдонiм Жанни Рок (1889–1957), французькоi актриси, сценариста, режисера. Починала з невеликих ролей фатальних жiнок.

14

«Перша фiрма виробництва i прокату фiльмiв» заснована у Львовi 1912 року. Водночас виникае «Синдикат галицького кiнопромислу».

15

Накладний комiрець називали так через те, що довго застiбався i так само довго розстiбався, щодня нервуючи чоловiкiв, iнодi – доводячи до сказу через витрачений час.

16

Тут згадуються ексцентричнi жiнки, вiдомi в першiй третинi ХХ столiття як iкони стилю та законодавицi мод.

17

…на першому поверсi, в апартаментах iз балконом – вiдповiдае сучасному другому поверху.

18

Елемент тогочасноi моди, стиль жiночого одягу, простора сукня з коротким рукавом, який продовжувався довгими, вище лiктiв, рукавичками. Назва – пряма асоцiацiя з вбранням багатих пасажирок суперлайнеру «Титанiк», якi готували сукнi спецiально для цiеi мандрiвки, не знаючи, що вона для багатьох стане останньою.

19

Бригiдки – найстарiша дiюча в’язниця у Львовi. Розташована на вулицi Городоцькiй, 24, в будiвлi, перебудованiй зi старовинного римсько-католицького монастиря жiночого ордена Святоi Бригiди.

20

Тут: залiзничний вокзал.

21

Теперiшня назва вулицi Стефаника у Львовi.

22

Малий театр – театр, вiдкритий 1913 року на вулицi Оссолiнських.

23

Лiтературно-художня спiльнота, створена у Львовi на початку ХХ столiття.

24

Макушинський Корнелiй (1884–1953) – польський журналiст, есеiст, прозаiк. Член Академii Польськоi лiтератури.

25

Фейгале – маленька пташка, ластiвка (iдиш).

26

Тут: будинки розпусти, борделi.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить