Врятуйте Бетмена
Андрiй Анатолiйович Кокотюха

TeenBookTo
Андрiй Кокотюха (нар. 1970 р. у м. Нiжин на Чернiгiвщинi) – сучасний украiнський письменник, сценарист, журналiст. Автор понад 75 художнiх, документальних та науково-популярних книжок. Кiлька рокiв поспiль входить до топ-10 авторiв, чиi твори е лiдерами продажiв в Украiнi, за що вiдзначений як «Золотий письменник» (2012).

А ще Андрiй Кокотюха пише чудовi дитячi книжки.

До видання увiйшли двi повiстi про пригоди Максима Бiлана та Дениса Черненка – «Врятуйте Бетмена» та «Фальшиве кiно».

У школi вирiшили влаштувати костюмований бал з конкурсом супергероiв. Здавалося б, нiчого небезпечного. Однак на тих, хто записався на конкурс, розпочинаеться справжне полювання iз залякуванням i насильством. Усе серйозно, як нiколи. І тим, хто спробуе захистити iнших, теж дiстанеться.

Тож Максиму та його друзям доведеться-таки поламати голову, аби вирахувати пiдступного злочинця i врятувати справжнього Бетмена.

Повiсть «Фальшиве кiно» нагадае пiдлiткам про те, наскiльки небезпечним е дорослий свiт i як уникнути небезпеки, яку готуе майданчик, де знiмають кiно, – хоча знятися в кiно мрiе кожен.

Тож пориньте у небезпечнi та веселi пригоди разом iз шаленою парочкою юних сищикiв та iхнiх друзiв!

Андрей Кокотюха

Врятуйте Бетмена

© А. А. Кокотюха, 2014

© М. С. Мендор, художне оформлення, 2019

© В. С. Печеник, iлюстрацii, 2020

© Видавництво «Фолiо», марка серii, 2017

Подвiйний капкан

1. Оголошуеться Супербал

– Спочатку вiн був проти! Але я з ним поговорила – i вiн дозволив!

В словах Катi Котовськоi звучала неприхована перемога. Проте анi Максим Бiлан, анi Денис Черненко ii райдужних настроiв не роздiляли.

Хоча Максим усе ж таки мiг бодай морально пiдтримати дiвчину, яка була йому не байдужа. Проте коли йшлося про ii вiтчима, тобто – нерiдного батька, який до всього ще був директором iхньоi школи Анатолiем Федоровичем Громовцем на прiзвисько Плазун, вiн, як i його друг Денис, були невблаганнi.

Хлопцi не любили його. І вони мали на це повне право, особливо – Денис. Цього лiта вони познайомилися з новим директором за кримiнальних обставин. Громовець, виявляеться, кохався на екзотичних тваринах, заборонених для ввезення в Украiну. Тому вiн не знайшов нiчого кращого, як замовити крадiжку кiлькох таких тварин iз терарiуму для поповнення своеi жахливоi колекцii. А коли хлопцi волею випадку викрили його, шкiльний директор зачинив Дениса з виховною метою у сараi, який кишiв гадами.

Черненко не боягуз. Вiн мiг не лише постояти за себе, а й при нагодi кинутися з кулаками на ворога, старшого та сильнiшого за себе. Та й просидiв хлопець у полонi не так уже й довго, поки Максим проявляв чудеса винахiдливостi, визволяючи його. Одначе пiсля цiеi пригоди вони обое зненавидiли Плазуна лютою ненавистю. І з осенi мiж хлопцями i директором iхньоi школи почалася затяжна вiйна.

Катя Котовська цього всього не знала. Сталося так, що довгий час вона з мамою жила в Одесi, де мамi запропонували непогану роботу, i не так часто бачила свого вiтчима. Та й знала вона його лише з гарного боку. На це Максим якось зауважив: не було часу побачити в людинi плазуна. Мiж iншим, з Максимом Катя познайомилася восени в Одесi, саме тодi, коли разом iз мамою поверталася до Киева. Контракт у мами закiнчився, та й вiтчим багато разiв казав, що скучив, i родина мусить жити разом.

Яке було здивування Катi, коли вона дiзналася, що вiтчим та ii новi друзi, один з яких, Максим, навiть урятував ii у скрутну хвилину, виявилися заклятими ворогами! І можна собi уявити, як вона була розгублена. Адже так чи iнакше, iй доводилося тепер робити вибiр.

Правда, до честi нових друзiв Максима, Дениса та Оксани, новоi Катиноi однокласницi, вони не ототожнювали Катю з ii названим батьком i не вимагали робити такий непростий вибiр. Та й Анатолiй Федорович, попри всю свою капосну вдачу, теж виявився не таким уже батьком-тираном. Звiсно, iнодi Катя чула його бурчання стосовно того, що вона вибрала собi не ту компанiю. Проте це справдi було не так часто. І, швидше за все, Плазун бурчав для самозаспокоення: вiн же не мiг просто так, нiчого не кажучи, дозволити доньцi товаришувати з тими, з ким перебував у станi затяжноi холодноi вiйни.

Але Катя теж переглянула деякi своi погляди. І погодилася з Максимом: Анатолiй Федорович Громовець справдi виявився не зовсiм таким, яким дiвчина уявляла його собi, коли проводила з вiтчимом кiлька тижнiв на рiк. Переважно – вiдпустки, свята i частково – канiкули. Не все в ньому дiвчинi подобалося.

Наприклад, коли вiн запропонував поiхати на квартиру, де вiн тримав свiй невеличкий терарiум, Катя категорично вiдмовилася. Сказала, що боiться гадiв навiть намальованих. Їй було дивно, як це людина може кохатися в жабах, ящiрках, змiях та iнших потворах. Або ось недавнiй випадок, iз забороною маскараду на Геловiн… До речi, пiд час маскараду, який усе ж таки вiдбувся, друзi, як завжди, вскочили в халепу, вибратися з

якоi iм допомiг, сам того не знаючи, Плазун. Це був чи не единий випадок, коли вiд ворога iм була реальна користь.

Та з цього всього Катя Котовська зробила, врештi-решт, несподiваний i корисний для себе висновок. Вважаючи себе одеситкою, тобто народженою в Одесi i просякнутою традицiями цього неповторного мiста, дiвчина десь за тиждень пiсля пригоди на Геловiн заявила Максимовi: одесити – оптимiсти, це у них у кровi, а раз так, то в усьому треба бачити лише позитивнi сторони. Вона згодна, що ii вiтчим Анатолiй Федорович Громовець – людина з дивацтвами, не зовсiм проста в спiлкуваннi. Але кожна людина мае право на своi дивацтва, i не кожен мусить бути в спiлкуваннi простим, як дверi.

Бо, на вiдмiну вiд друзiв, Катя знае свого названого батька i з хорошого боку. А значить, його темна половина проявляеться за якихось обставин, що не завжди залежать вiд нього. Треба тiльки знайти спосiб, щоб цi темнi сторони якомога рiдше проявлялися.

Максимовi Бiлану такий пiдхiд сподобався. Вiн навiть подiлився цими висновками з татом, i Бiлан-старший, який теж недолюблював Плазуна, погодився: навiть закiнчений негiдник мусить мати за душею щось свiтле. Раз Катя знае шкiдливого директора з хорошого боку, значить, не все добре вiн ще втратив. Отже, не зовсiм безнадiйний як людина. На тому й погодились.

І ось тепер Катя розповiдала друзям про успiх своiх тривалих переговорiв з вiтчимом.

Компанiя традицiйно зiбралася в Бабусинiй хатi. Так Бiлан називав однокiмнатну квартиру, яку заповiла йому бабуся i до якоi вiн переiде, коли стане повнолiтнiм. Тут хлопець облаштував собi невеличкий приватний кабiнет, де мiг побути на самотi, почитати, поблукати в iнтернетi чи пограти в шахи з вiртуальними партнерами, яких по Украiнi мав близько десятка, а не так давно з ним почали грати англiець i американець. Та пiсля того як знайомство з Денисом Черненком мимоволi втягнуло Максима у вир несподiваних пригод, Бабусина хата стала для них штаб-квартирою, де розроблялися рiзнi стратегiчнi плани дiй i приймалися важливi рiшення.

Цього разу, за мiсяць до новорiчних канiкул, компанiя зiбралася в «штабi» саме з iнiцiативи Катерини. Ідея, яку дiвчина виклала, нiкому не сподобалася. Та Катю це якось мало хвилювало. Головне – директор школи, вiн же – ii вiтчим, таки дозволив органiзувати пiд Новий рiк свято пiд назвою «Бал супергероiв». Або для простоти – Супербал.

Задумка дуже проста. Всi бажаючi готують собi на новорiчну шкiльну ялинку костюм, який повинен зображати будь-якого супергероя з фiльму, плюс – мультика чи комiкса. Обравши героя, учасник придумуе йому вiдповiдний костюм i номер на свiй смак. Цим номером кожен супергерой повинен скласти своерiдний екзамен, а той, хто зображуе супергероя, – вiдповiдно захистити цим номером свого персонажа. Оцiнювати героiв буде журi, i три переможцi отримають суперпризи.

– Ось тут я ще не придумала, – призналася Катя. – Але тато… ну, наш… словом, вiн обiцяв взяти це на себе, раз уже дав добро.

– І все одно спочатку вiн був проти, – буркнув Денис.

У присутностi Катi було вирiшено не називати ii вiтчима Плазуном, але й не звати на iм’я та по батьковi.

– Знаеш чому? – запально запитала Катя.

– І знати не хочу, – знову буркнув Черненко. – Вредний тому що…

– Дуже просте пояснення! Каже, недавно всi хотiли зображати монстрiв i потвор, тепер всi будуть перевдягатися у Людину-павука! Розумiеш, вiн просто це ще не дуже сприймае… Для бiльшостi наших батькiв маскарад – це начепити бороду з вати, вуса з вовни, вдягнути пiвмаску, причепити картонного носа або на крайняк перевдягтися в зайчика! А тут – монстри i героi з комiксiв! Що тут незрозумiлого? Я ж умовила його, вiн пiшов назустрiч!

Максим витримав багатозначну паузу, пiсля чого промовив:

– Катя права, народ. Бiльшiсть наших батькiв не сприймають нормально те, що замiсть Вiннi-Пуха чи Карлсона дiтвора почала тягнутися до Людини-павука або Черепашок-нiндзя. Та правий i вiн: тi, хто зголоситься на цей Супербал, перевдягнуться в ту ж таки Людину-павука, i на цьому все скiнчиться. Фантазii в народу, менi здаеться, нуль. Я навiть не уявляю, в кого можуть перевдягнутися дiвчата.

– У Лару Крофт, – озвалася Оксана, яка дотепер бiльше вiдмовчувалася. – Це така супержiнка, як Індiана Джонс. Вона шукае рiзнi старовиннi релiквii та постiйно перемагае при цьому конкурентiв i просто монстрiв.

– Коротше, нехай проявляють фантазiю! – очi в Катi Котовськоi i далi радiсно сяяли. – Навiть якщо ви всi правi, i прийде десять Людей-павукiв, вони будуть змагатися мiж собою за звання кращоi Людини-павука в нашiй школi! Ось ти, Максиме, ким будеш?

Бiлан i Черненко перезирнулися. Обое, не змовляючись, знизали плечима. А тодi Максим вiдповiв:

– А хто тобi сказав, що я взагалi братиму в цьому участь? Я не супергерой i не захоплююсь ними. Менi все це нецiкаво. Нi, мене там не буде.

– І мене, – вставив Денис. – Цього ще бракувало – в павука перевдягатися! Та я на турнiку пiдтягнуся бiльше i швидше за будь-якого твого супергероя!

Посмi

ка сповзла з Катиного обличчя. Згасло сяйво в очах.

2. Катя образилася

Наступного дня, коли Денис, як завжди, зустрiчав Оксану бiля ii пiд’iзду, щоб провести до школи, дiвчина сказала:

– Ти знаеш, що Катька на вас образилася?

– О! – Черненко щиро здивувався. – А це ще чого?

– Бо вона думала, що ви, найближчi друзi, першими пiдтримаете ii iдею Супербалу i першими запишетеся в список героiв.

– Ага, – реготнув Денис. – Бiлан – Людина-павук, я – Людина-павук два, а ти – Людина-павук три. Точнiше, павучиха.

– Не смiшно, – Оксана холодно глянула на хлопця.

– Не смiшно, це правда, – кивнув Черненко. – Навiть невесело. Якби можна було повеселитися вiд душi, я б першим записався. А так, подумай сама – ну невже ми з Бiланом схожi на дебiлiв, якi фанатiють вiд рiзних там суперменiв?

– Мало ми з тобою ходили в кiно про супергероiв? Хто мене на «Темного лицаря» тягав?

Оксана мала на увазi фiльм про новi пригоди Бетмена, на який Денис повiв ii влiтку.

– Хочеш сказати, тобi не сподобалося?

– Нiчого я не хочу сказати. Крiм того, що ви обое повелися, як двое зануд. Ти, до речi, цiлком мiг би показати який-небудь силовий номер, спортсмен як-не-як. А Максимовi я взагалi дивуюся: вiн, насправдi, зобов’язаний пiдтримувати свою дiвчину в усiх ii починаннях!

Якийсь час вони йшли мовчки.

– Слухай, – сказав нарештi Денис. – Так Катька ж учора наче нiчого не тойво, посидiла ще, попрощалася i пiшла собi…

– «Не тойво!» – передражнила його Оксана. – Прийшла додому i подзвонила менi невдовзi. Сказала, що дуже ображена i просила передати: говорити з вами не хоче.

– Назавжди? – поцiкавився Денис.

– Що – назавжди? – не зрозумiла Оксана.

– Ну, назавжди розмовляти перестане? Зовсiм нiколи навiть «здоров» нам не скаже?

Схоже, анi Оксана, анi Катя, приймаючи таке тверде рiшення, навiть не задумувалися над подiбними питаннями.

– Не знаю, – дiвчина знизала плечима.

– Мiж iншим, ти ось все «ви, з вами»… А чому не «ми»? Про себе чого не говориш? Чи на тебе гнiв Катi не поширюеться?

Оксана вiдповiла не вiдразу.

– По-перше, – мовила вона нарештi, – ми з Катериною подруги, в одному класi вчимося, навiть за однiею партою тепер сидимо. Було б нерозумно з ii боку не розмовляти зi мною. По-друге, стосунки мiж дiвчатами в певних моментах iнакшi, нiж мiж дiвчатами i хлопцями. Тобто те, що подруги можуть пробачити одна однiй, хлопцям не завжди пробачають. Нарештi, по-трете, я все ж таки не кинула ii так, як ви обое. Я братиму участь у Супербалi.

Вiд несподiванки Денис аж зупинився. Причому став просто посеред калюжi, яку секундою ранiше збирався переступити.

– Отак… Цiкаво, ким же ти будеш? Якого героя хочеш зображати? Ту, як ii… Лару свою, Крофт?

– Ксену, – коротко вiдповiла Оксана. – Чого став, пiшли.

– Кого? – не зрозумiв Черненко.

– Вона – Ксена, я – Оксана. Все просто, – пояснила дiвчина.

– Та хто – вона, блiн? – Денис роздратовано тупнув ногою по калюжi, бризнувши брудом на всi боки, Оксана ледь встигла вiдiйти, щоб друг не обляпав ii.

– Є така Ксена, жiнка-воiн. Серiал по телевiзору не бачив?

– Не дивлюся я такого, – вiдмахнувся Черненко, який справдi вмикав телевiзор лише в тих випадках, коли йшов футбол, i то – не завжди.

На всю велику родину в Черненкiв був лише один телевiзор, до якого через молодших братика та сестричку йому не завжди вдавалося пробитися. Особливо останнiм часом, коли якiсь родичi вiддали Черненкам старий касетний вiдеомагнiтофон i купу касет з мультиками та дитячими фiльмами. Через те Денис дуже приблизно уявляв собi телевiзiйну програму, краще знаючи розклад нових бойовикiв чи страшилок у найближчому кiнотеатрi.

– Це – така жiнка, ватажок амазонок[1 - Амазонки – в мiфологii давнiх грекiв – плем’я войовничих жiнок. Племена амазонок жили зокрема i на узбережжi Чорного моря, що дае пiдстави сьогоднi визначати iх як давнiх предкiв украiнок. У сучаснiй масовiй культурi образ жiнки-воiна дещо спрощений i часто надiлений надприродними здiбностями.], яка володiе холодною зброею та прийомами рукопашного бою краще за своiх ворогiв-чоловiкiв, – вирiшивши, що цього коментаря досить, Оксана закрила тему. – Я записалася в список учасникiв першою i буду виконувати танок бою, який вже вигадала сама, – i не стрималася, додала: – Нехай вам буде соромно, хлопцi!

– Може, i ти з нами перестанеш говорити? – ядуче поцiкавився Денис.

– Може, ти вирiшив посваритися? – в тон йому вiдповiла Оксана.

Зрозумiвши, що так ця розмова справдi може далеко зайти, Черненко вiдступив на крок, замовк, вийшов iз калюжi, i далi до школи вони дiйшли, спiлкуючись на пiдкреслено вiдстороненi теми.

Зустрiвши Максима, Денис зразу попередив його про образу Катерини. Той знизав плечима, хоча йому справдi прикро було це почути. Адже вiн жодним чином не збирався образити ii. Значить, не вiдчував за собою провини, а отже, не вважав за потрiбне просити вибачення невiдомо за що i миритися.

3. Дванадцять супергероiв

Виявляеться, Катя Котовська марно

часу не витрачала.

В коридорi, на дошцi оголошень, де зазвичай висiла мальована стiнна газета, та на кожному поверсi вже були почепленi оголошення, набранi на комп’ютерi й роздрукованi на принтерi. Текст об’яви закликав усiх охочих взяти участь у Балi супергероiв, який вiдбудеться двадцять п’ятого грудня в шкiльному спортивному залi, де на той час уже стоятиме ялинка. Там же подавалися умови для учасникiв i, головне, зазначалося: на супергероiв, визнаних найкращими, чекають суперпризи – можливiсть знятися в справжньому кiно.

– Оце так! – Денис ткнув пальцем у речення, де говорилося про обiцянi зйомки. – Це ж хто i коли встиг так швидко домовитися? Взагалi це якась лажа, менi так здаеться, старий. Знятися в кiно…

– А ти хочеш? – байдуже запитав Максим.

Все, що пов’язано з кiно та iншою, як говорив його тато, несправжньою культурою, було Бiлановi до лампочки. Вiн сприймав свiт i все, що вiдбуваеться в ньому, не через побачене, а через написане. Коли – в iнтернетi, частiше – в книжках. А взагалi вiн дуже любив нормальне живе спiлкування, причому бiльше слухав i обдумував почуте, нiж говорив сам.

– А то ти не хочеш! – стрепенувся Денис.

– Якось не горю бажанням. Особливо якщо для цього треба перевдягтися в дурнуватий маскарадний костюм i вдавати з себе найсильнiшого, який поглядом пропалюе стiни. Давай, вперед! Запишися оно до Катьки у списочок, вона почне з тобою балакати, заодно i розкаже, що це за кiно таке.

– Та ну тебе! – вiдмахнувся Черненко. – Мене оця тема, перевдягатися в яку-небудь суперкомаху, теж не дуже грiе. Та все одно цiкаво, блiн…

– Спробую твою цiкавiсть частково задовольнити, – зiтхнув Максим. – Для Катi ii вiтчим – все ж таки не Плазун. І, думаю, все ж таки донька, нехай i прийомна, навiть для цього прихильника повзучих гадiв таки щось означае. Тому вiн погодився допомогти iй iз Супербалом. З цим ти згоден?

– Ну… нехай так, – непевно протягнув Черненко.

– Далi: пам’ятаеш, мiй тато, коли наводив про Плазуна довiдки, обмовився, що в того е якiсь впливовi знайомi в рiзних крутих колах. Згадав чи нi?

– Було дiло, – погодився Денис.

– Тут починаються лише моi здогади. Ти можеш припустити, що в директора нашоi школи, яка не найгiрша, мiж iншим, у районi i в цiлому – в Киевi, можуть бути виходи або прямо, або через когось на тих, хто сьогоднi займаеться кiном?

– Вiд Плазуна всього можна чекати, – процiдив крiзь зуби Денис.

– Ну от. На твое запитання я, здаеться, вiдповiв, – пiдсумував Бiлан, i одночасно з цими його словами пролунав дзвiнок, який кликав на урок.

«Нiчого, – подумав Черненко, – час покаже, що то за кiно».

Протягом дня Катя таки справдi жодного разу не пiдiйшла до друзiв. Навiть не привiталася з Денисом. Хоча, зустрiвшись у коридорi з Максимом, не стрималася – таки кивнула головою. А хлопець, навпаки, виявився ще бiльш принциповим: на кивок не вiдповiв, а розвернувся i пiшов з гордо пiднятою головою.

Тож вiд браку уваги Катя Котовська того дня не страждала.

Звичайно, старшокласники Супербалом не перейнялися. Важко собi уявити цибатого учня одинадцятого класу, який вистрибуе в одязi мультяшного чи кiношного супергероя. Молодшi класи не зовсiм зрозумiли, що й до чого, хоча саме вони активно захоплювалися такими героями. Однак умови Катерина виставила жорсткi: бал – для всiх охочих, бо все одно в школi новорiчне свято потрiбне, а ось у конкурсi можуть брати участь тiльки учнi сьомих, восьмих та дев’ятих класiв.

Розповiдаючи напередоднi друзям, як це повинно виглядати, Катя пояснила: вiд молодших, дай iм волю, вiдбою не буде. А вони ще програвати не навчилися, надто багато цукерок для заохочувальних вiдзнак пiде. Тодi як пiдлiтки, зголосившись, робитимуть це без непотрiбного фанатизму. Кожен iз учасникiв мусить усвiдомити, що все це – лише гра, але гра, до якоi треба готуватися серйозно i, головне, треба вмiти програвати.

Протягом дня Катю виловлювали на перервах потенцiйнi супергероi, щоб записатися до списку. До обiду iх набралося одинадцять, i список, теж видрукуваний на комп’ютерi великими лiтерами, вже наступного ранку красувався поруч iз оголошенням. Вiдкривала «суперменський» перелiк, звичайно ж, Оксана Дорошенко, яка постане перед глядачами в образi Ксени, принцеси-воiна. Крiм неi, в списку було ще чотири дiвчини, двi з яких виявили бажання зображати Лару Крофт, одна – Жiнку-кiшку[2 - Жiнка-кiшка – персонаж iз американських комiксiв, молода жiнка, яка вночi перетворюеться на чорну кiшку i вершить справедливiсть. Часто Жiнка-кiшка дiе заодно з Бетменом (Людиною-кажаном).], ще одна – принцесу Фiону[3 - Принцеса Фiона – зачарована дiвчина-троль, персонаж серii мультфiльмiв про зеленого велетня Шрека.], яка, коли хто пам’ятае, могла за себе постояти i дати чосу щонайменше п’ятьом здорованям. Той факт, що дружина велетня Шрека мае всi здiбностi суперменки, нiхто не оскаржував.

Хлопцiв у списку супергероiв значилося восьмеро. Як i передбачав Максим Бiлан i, очевидно, прогнозував директор школи, серед них трое виявили бажання

остати в образi Людини-павука, один оголосив себе Шибайголовою[4 - Шибайголова – супергерой з американських комiксiв, якого називають ще Червоним дияволом через червоний костюм, який вiн одягае для подвигiв. Вирiзняеться серед iнших супергероiв тим, що втратив зiр у пiдлiтковому вiцi, але вiдсутнiсть зору компенсують iншi надзвичайно розвиненi здiбностi. Через здатнiсть вiдчувати навколо себе людей та предмети Шибайголову часом називають ще Людиною-радаром. Герой у червоному «народився» 50 рокiв тому i став популярним пiсля того, як комiкси на цей сюжет почав малювати вiдомий американський графiк Френк Мiллер.], один визвався бути Бетменом, один захотiв перевдягнутися в Супермена, i, нарештi, хтось вирiшив стати Зорро.

На диво, бiльше охочих не знайшлося. Оксана розказала Денисовi, що Катю це бiльше нiж влаштовуе. Вона взагалi думала, що товариству iдея Супербалу не дуже сподобаеться, i по секрету сказала подрузi: вже сама не рада була, що почала цю справу. Бо тiльки тепер уявила, скiльки клопотiв вiдразу ляже на ii плечi.

– Знаеш, Катька вирiшила пiдстрахуватися, – сказала Оксана. – Щоб не з’являлися новенькi, вона завтра напише оголошення, де попередить, що потрiбна кiлькiсть учасникiв конкурсу вже набрана, i решта охочих зможе просто взяти участь у костюмованому балi, не змагаючись за суперпризи.

– Сама заварила – хай сама i iсть, – фiлософськи розсудив Черненко.

– Воно-то так, – зiтхнула Оксана. – Тiльки Катя реально лишилася з усiм цим сама. Я не маю права допомагати, бо я учасниця, та ще й пiд номером один… Може…

Вона замовкла. Денис не був дурним i вже зрозумiв, що зараз скаже Оксана.

– Ну?

– Може… раз все одно вам на участь у конкурсi начхати… хоч допоможете все органiзувати? Роботи там до бiса…

– Дурноi роботи! – наголосив Черненко, навiть пiднiс пальця вгору. – Бiлану я скажу, звичайно, тiльки навряд чи вiн поступиться. Тепер уже принцип. Або нехай Катька закiнчуе гратися в мовчанку, сама пiдходить i просить, або далi мовчимо та злiсно iгноруемо цей карнавал.

Таким свого друга Оксана Дорошенко ще нiколи не бачила.

– Принципи, значить? – вона звузила очi, в поглядi майнуло презирство. – Такi ви принциповi двое? Ну, тодi i я на принцип пiду! Все, я теж з вами не розмовляю! Можеш мене бiльше не зустрiчати вранцi!

Рвучко розвернувшись, Оксана швидко пiшла геть, не минаючи калюж на тротуарi. Черненко хотiв бiгти за нею, та вчасно згадав про чоловiчу гiднiсть, поставив ноги на ширинi плечей, засунув руки глибоко в кишенi штанiв i провiв ображену подругу поглядом, по вiнця наповненим байдужiстю.

Пройшовши вперед метрiв десять, Оксана раптом зупинилася, повернулася до Дениса, гукнула:

– Взагалi-то можеш приходити вранцi, якщо сильно хочеш. Але йти будемо мовчки!

– Не дуже-то й треба! – вiдгукнувся Черненко, i тiльки коли Оксана зникла за рогом найближчого будинку, зрозумiв: уперше за багато мiсяцiв вiн справдi серйозно посварився з дiвчиною, яка йому подобалася i вiдповiдала на його приязнь.

І через що? Через якихось людей-павукiв! Тьху!

Сплюнувши пiд ноги, Денис Черненко гордо рушив додому.

Анi вiн, анi Максим Бiлан, який теж демонстрував приклад чоловiчоi гордостi, не могли собi навiть уявити, що дуже скоро дiвчата першими порушать своi ж правила i попросять про допомогу.

4. Бетмен у небезпецi

Через два днi ввечерi у квартирi Бiланiв задзвонив телефон, i мама покликала Максима до слухавки.

Почувши на тому боцi дроту голос Оксани, хлопець запитав, насилу приховуючи здивування:

– А хiба ми вже розмовляемо?

– З вами обома не балакае Катя. Я не говорю з Черненком. А що стосуеться тебе, то з тобою конкретно я не сварилася.

– Отже?

– Значить, розмовляемо, – судячи з голосу, Оксана дуже нервувала. – Слухай, давай зараз про це забудемо. Є одна серйозна проблема, i вирiшити ii можемо тiльки ми.

– Ми – це хто?

– Наша команда. Ти, Денис i я. Тiльки не кажи, що команди в нас нема, – швидко промовила Оксана, нiби прочитавши Максимовi думки. – Згадай Шешори, згадай той львiвський Клуб боягузiв, та й Плазун пiдкидав проблем не тiльки комусь iз нас конкретно, а всiй нашiй командi. Коротше, треба зустрiтися i поговорити.

Тон Оксани дедалi бiльше тривожив Бiлана. Пiд кiнець ii короткоi промови йому захотiлося забути про всi дурнi тертя, котрi виникли мiж ними останнiми днями. Та головне, i в цьому хлопець зрештою подумки признався собi, йому дуже кортiло повернутися до нормальних стосункiв з Катериною.

– Кому треба? – вирвалося у нього мимоволi, i Максим тут же подумки вилаяв себе за грубiсть.

– В першу чергу – Катi. Ну i менi, звiсно. Бо труднощi, якi виникли в подруги, я вважаю своiми. І потiм, – вона трошки помовчала, – потiм там е ще одна зацiкавлена особа.

– Хто?

– Бетмен, – почулося у вiдповiдь.

Бiлан був готовий чекати чого завгодно, тiльки не того, що йому ввечерi подзвонять i мало не зi сльозами в голосi проситимуть вирiшити проблеми якогось Бетмена. Це була найбезглуздiша з усiх ситуацiй, у якi вiн потрапляв.

– Не мороч менi голову. Який ще Бетмен?

– А я i не морочу. Можемо десь за годину всi разом зустрiтися в твоiй Бабусинiй хатi? Там усе дiзнаешся, бо по телефону довго.

Максим глипнув на настiнний годинник. Лише початок восьмоi, завтра – субота, до того ж, батьки останнiм часом не надто жорстко обмежують його в часi. Тим бiльше, тато, який з весни мав кiлька нагод дiзнатися про Максима та його дiла бiльше, нiж мама, довiряв хлопцевi й був упевнений, що його син у жодну сумнiвну чи вiдверто погану справу не вплутаеться, вирiшивши пiти кудись пiд вечiр.

Тож, передзвонивши Черненковi й коротко переповiвши йому суть розмови з Оксаною, вiн повiдомив батькiв, що йде до Бабусиноi хати. Вдягнувся i вийшов пiд гидкий холодний дощик, який останнiми роками падав з грудневого неба замiсть звичного о цiй порi року снiгу.

Бiля будинку, в якому була Бабусина хата, на нього вже чекали Оксана, Катя i ще якийсь хлопчина в куртцi з каптуром, насунутим на самi очi. Перш нiж Максим встиг щось сказати, Катя Котовська зробила крок до нього i швидко промовила:

– У нас не мир, у нас перемир’я. Це я так вирiшила, бо без твоеi допомоги в мене справдi все розлагодиться. Все, що я придумала i що тепер може вийти, i вийти досить нормально. Вам з Денисом або доведеться все ж таки допомагати менi з Супербалом, або…

Дiвчина не договорила, стиснула зуби i втягнула голову в плечi.

Саме в цей час наспiв i Денис Черненко. На Оксану спортсмен не дивився принципово, а ось iз хлопцем у каптурi вiдразу привiтався.

– Здоров, Миколо. Ти чого тут?

Тепер i Бiлан нарештi впiзнав його. Це був Микола Бiлоус iз восьмого «В», один iз шкiльних художникiв, яких постiйно залучали то малювати стiннiвки, то оформлювати тематичнi засоби наочноi агiтацii до Дня вчителя, Дня захисника Батькiвщини, Дня украiнського козацтва, Восьмого березня, того ж таки Нового року та iнших свят, на якi школярi повиннi звертати свою дитячу, пiдлiткову та юнацьку увагу.

А ще Максим зрозумiв, до чого тут Бетмен.

Саме цей хлопчина, художник Коля Бiлоус, вирiшив взяти участь у Балi супергероiв, записавшись Бетменом, Людиною-кажаном, який бореться зi свiтовим злом у мiстечку Готем-сiтi.

– Добре, не будемо мокнути. Гайда, – кивнув товариству Бiлан i першим зайшов у пiд’iзд.

Усi розмiстилися в кiмнатi, примостившись хто де. Оксана, як повелося вiднедавна, пiшла заварювати чай з пакетикiв – iншого тут не тримали через вiдсутнiсть заварювального чайника i небажання поратися iз приготуванням справжнього чаю. Чашок на всiх не вистачило – в Бабусинiй хатi нiколи ще не збиралася така велика компанiя. Хлопцi вирiшили пити по черзi, а Микола Бiлоус взагалi вiдмовився. Денис i далi демонстративно iгнорував Оксану: вона ж бо звернулася не до нього, а до Бiлана.

– Не будемо гаяти часу, – ляснув у долонi Максим. – Розповiдайте, що там у вас сталося.

Микола для чогось полiз у кишеню штанiв, та Катя зупинила його.

– Почекай. Так хлопцi нiчого не зрозумiють. Давайте по порядку.

– Давайте, давайте, – пiдтримав ii Максим. – Коли по порядку, воно краще сприймаеться.

Катерина зiбралася з думками, ковтнула чаю, тихо зойкнула, обпiкши губи, i вiдставила чашку на столик бiля монiтора комп’ютера.

– Насправдi iсторiя досить коротка i нiби проста, – почала вона. – Все почалося з того, що вчора хтось зняв з дошки оголошень аркушик iз прiзвищами всiх, гм, супергероiв.

– То й що? – втрутився Денис. – У тебе хiба нема бiльше? Це ж не секретна iнформацiя, список не в одному примiрнику. Всi прiзвища вiдомi.

– Не перебивай, – глянула на нього Катя. – Справдi, всi прiзвища вiдомi, i нiчого аж такого дивного в тому, що цей список кудись зник, я не бачу. За цей час, до речi, до мене пiдходило ще кiлька охочих виграти суперприз, та я сказала: «На жаль, можете тiльки перевдягнутися в супергероiв i прийти на бал-маскарад». Їхнi костюми i iхнi вiзитiвки в конкурсi участi не братимуть. Нiхто не образився, всi, здаеться, все зрозумiли.

– А до чого ця iнформацiя? – цього разу дiвчину перебив Максим.

– Та почекайте ви! – зiрвалася Катя.

І тiльки пiсля цього Бiлан, а разом з ним i Черненко, нарештi зрозумiли, наскiльки вона напружена i тримаеться фактично на межi нервового розладу. Максима раптом полишили рештки сумнiвiв у тому, що дiвчина зiткнулася з якоюсь справдi серйозною проблемою.

– Добре, вибач. Говори, – промовив вiн.

– Отже, – повела далi Катя, – я вирiшила зробити ось який хiд. Якщо той, хто уже заявив про свою участь, iз якихось причин вiдмовиться, на його мiсце завжди може прийти iнший. Загальна кiлькiсть учасникiв не перевищуватиме дванадцяти. Я порадилася з татом… з татом… ось… Порадилася, i вiн мене пiдтримав – усе правильно, народ треба привчати до якогось порядку i обмежень можливостей.

– Це вiн так сам сказав? – уточнив Максим.

Катя кивнула. Бiлану так i кортiло висловитися з цього приводу на адресу Плазуна, та в останнiй момент вiн завбачливо стримався.

– Ясно. Що далi?

– А далi Коля сьогоднi вдень, коли збирав сумку, щоб

йти додому, знайшов у нiй записку. Тепер можна, Миколо.

Бiлоус слухняно витягнув з кишенi складений вчетверо аркуш i, розгорнувши його, простягнув Максимовi.

– Читай уголос, – попросила Катя.

Взявши аркуш, Бiлан почав читати. І чим далi читав, тим бiльше насуплювався.

«Слухай ти Бетмен нещасний придурок. Тобi здаеця що ти сильнiший за мене. Тобi здаеця тебе не можна пиримогти». – Чого смiетеся, читаю, як написано, – пояснив хлопець i продовжив: – «Але краще тобi вiдмовитися бути Бетменом. Інакше це буде останне, що ти зробиш у своему безглуздому жалюгiдному життi. Викресли себе зi списку Бетмен iнакше пошкодуеш ти. Або тi хто тобi блиський. Ха-ха-ха. Джокер».

Пiсля прочитання цього дивного послання в кiмнатi запала дивна тиша.

Максим ще раз перебiг очима набраний на комп’ютерi текст, для чогось перевернув аркуш, подивився на свiтло, навiть понюхав. Запитально подивився на Черненка. Той знизав плечима, взяв записку, теж пробiг очима текст, покрутив аркушик у руках, повернув Бiлановi.

– Жарти в когось дурнi. Плюнь, Миколо. Хочеш бути Бетменом – будь з ним.

– Я теж так подумав, – промовив Коля Бiлоус. – Показав записку Катi. Вона порадила не звертати уваги.

– Так, – пiдхопила Катерина. – Я склала два i два. Висновок сам собою напрошуеться. Комусь дуже хочеться взяти участь у конкурсi й виграти суперприз. Це можливо тiльки за умови, якщо хтось iз затверджених супергероiв вiдмовиться. Тодi можна зайняти його мiсце. Правда, я не знаю, що цей Джокер собi думае. Його ж за таких розкладiв досить легко вирахувати i хоча б звинуватити у залякуваннi, не допустити до участi. Можете бути впевненi, мiй… тато зробив би все, щоб Джокер, ким би вiн не виявився, не був допущений на Бал супергероiв, та ще й покараний заодно.

– Ага, – вставив Денис. – Вiд нашого директора ще не такого можна чекати. Ти сказала йому про записку, до речi?

– Не встигла.

– Чому? – запитуючи це, Максим вiдчув, що зараз настае найважливiший момент, кульмiнацiя iхньоi зустрiчi. Те, заради чого дiвчата висмикнули iх з дому i вирiшили укласти перемир’я.

Замiсть Катi вiдповiв Микола.

– У мене е сестричка. Менша на чотири роки. Три години тому ii у темному пiд’iздi перестрiв хтось у чорному i налякав.

– Як? – майже хором запитали Денис i Максим.

– Вiн сказав: або твiй брат не буде Бетменом, або… Або не буде тебе… Той, чорний… вiн назвався Джокером.

5. Героi та лиходii

Почувши таке, Денис Черненко не стримався – пiдхопився на рiвнi ноги i зробив рiзкий рух, збираючись iти геть.

Та в останнiй момент зупинився, стиснув кулаки, потiм з усiеi сили влiпив кулаком правоi руки в розтиснуту долоню лiвоi. Пiсля того знову сiв на свое мiсце.

– Чого ти? – здивувалася Катя.

– Все правильно, – вiдповiв за друга Максим. – У нього теж е менша сестричка i ще менший брат. Вiн уявив когось iз них на мiсцi твоеi сестри. Вiрно, Денисе?

– Ага, – коротко вiдповiв той. – Хто спробуе налякати iх – голову скручу.

– Вiрно, – погодився Максим. – На твоему мiсцi кожна нормальна людина вчинила б так само. А тепер, Колю, ти кажи: якою була твоя реакцiя на погрозу цього так званого Джокера?

І сталася дивина: на вiдмiну вiд Черненка, Коля Бiлоус виявився не таким категоричним. Спочатку вiн схилив голову набiк, дивлячись на Бiлана i нiби перетравлюючи його запитання. Потiм вiдповiв, старанно добираючи слова:

– Лякали не сестру. Лякали мене. Значить, вона нi до чого.

– Звичайно, що з неi вiзьмеш, – погодився Максим. – І в тому, що лякали не сестру, а тебе, ти теж абсолютно правий. Ось тiльки що ти збираешся робити? Вiдмовитися бути Бетменом на Супербалi?

Ось тепер Микола довго не думав.

– Звичайно. Якщо я вiдмовлюся вiд ролi Бетмена, Джокер не зачепить сестру. Тiльки так я можу ii захистити.

Тепер усе, що вiдбувалося з Миколою Бiлоусом, постало перед друзями в дещо iншому свiтлi. Першим оцiнив ситуацiю Черненко.

– Слабак! – презирливо вигукнув вiн. – Вiдразу лапки вгору! А ще Бетменом назвався! Супергерой, блiн!

– Ну, а що робити? – у голосi Колi-Бетмена чулися нотки iстерики.

– Випасти цього довбаного Джокера i начистити йому паяльник! – Денис знову ляснув кулаком об долоню. – Чи ти прибiг сюди, щоб я за тебе це зробив? Давай, я можу… не люблю тих, хто лякае маленьких дiвчаток у темних пiд’iздах!

Максим почекав, поки запал обурення в Черненка перегорить, тодi глянув на дiвчат.

– Ви що скажете?

– А що казати? – знизала плечима Катя. – Здаеться, все ясно. Хтось давить на Бетмена, лякае його, аби вивести з гри i самому стати на вiльне мiсце в образi якось там Супермена. Чи стараеться для когось iншого.

– Так, – Бiлан потер руки, не приховуючи задоволення. – Ми розбираемо просту задачку про погрози нашому Бетмену лише хвилин тридцять, а вже дуже далеко зайшли. Навiть договорилися до того, що проти Бетмена цiлком може дiяти цiла банда лиходiiв. Один лякае, пiдкидае записки з погрозами i лякае його сестру, а другий, який хоче зайняти мiсце Бетмена, все це придумуе i зорганiзовуе.

цiеi банди е щонайменше комп’ютер з принтером, а ще вони знають все про Миколу. Зокрема, те, що в нього е менша сестра. Вибач, Колю, таких подробиць я про тебе не знаю, хоча давно вчуся з тобою в однiй школi.

– Ти хочеш сказати… – обережно почав Микола.

– Хочу, – випередив його питання Бiлан. – За тобою почали стежити, Колю. З того самого моменту, як ти записався в супергеройський список Бетменом. Правда, я поки не знаю, для чого комусь красти весь список. Зате ми досить швидко з’ясували: той, хто називаеться Джокером, готовий пiти на будь-яку пiдлоту, аби позбутися Бетмена. Отже, скiльки б народу не грало проти тебе, Миколо, цi люди, здаеться, дуже небезпечнi. Погрожувати дитинi можуть лише вiдморозки. Скажи? – Бiлан закликав у свiдки Черненка.

– Старий дiло говорить, – погодився Денис. – Зловити iх, скiльки б iх не було, i помiдори повiдривати.

Слова, якi мимоволi вирвалися в хлопця, помiтно збентежили присутнiх дiвчат. І не тому, що вони нiколи нiчого подiбного не чули, на вулицях чути й гiршi фразочки. Просто дотепер хлопцi, особливо Черненко, якось намагалися стежити в присутностi дiвчат за мовою. Одначе цього разу обiйшлося без зауважень. Бо дiвчата теж подiляли Денисову думку i подумки навiть обзивали Джокера ще гiршими словами.

– Тепер побудуемо логiчний ланцюжок, – продовжив Максим, який на той час уже мiцно осiдлав свого улюбленого коника. – Миколо, в тебе, особисто в тебе, вороги е?

– Ну-у… – Бiлоус замислено почухав лоба. – Може, ваш Ігор Нещерет. Я на нього колись карикатуру намалював. Не сам, мене, типу, попросили, i вiн сказав – по головi надае…

– Надавав? – поцiкавився Денис. – Той може, в принципi…

– Та якось зам’ялося все… Може, дiйшло до нього, що я не сам, не хотiв…

– Слухай, Миколо, – знову вступив Черненко. – Я тут тебе послухав: який ти, в хрiна, Бетмен? Карикатуру намазюкав i тремтиш, щоб Нещерет тобi по головi не дав. Зробиш щось – i тут же виправдовуешся. Натиснув на тебе придурастий Джокер – ти вже лапки склав i готовий вiдмовитися називатися Бетменом. Якого ти греця взагалi в супергероi записався?

Бiлоус мовчав. Замiсть нього заговорив Максим:

– А тут нема нiчого дивного. Я хоч цими вашими суперменами примiтивними не цiкавлюся, а все ж типову для всiх iсторiю знаю. В реальному життi суперлюди – тихi, скромнi, мухи не образять. Хто такий Бетмен по життю, до речi?

– Звати його Брюс Вейн, – охоче вiдповiв Микола. – Вiн мiльйонер, займаеться до того ж благодiйнiстю. Але коли на Готем-сiтi спускаеться темрява…

– Все, можеш бiльше нiчого не говорити. Бачу, як у тебе очi заблищали. Признайся зараз уголос, Колю, i соромитися тобi тут нема кого: ти також по життю скромний хлопчина, вмiеш малювати, але далеко не герой. Та десь глибоко в душi ти мрiеш одного разу хоч на один вечiр стати кимось типу Бетмена. І ось тобi випадае така слушна нагода. Ти уявляеш, як зробиш собi костюм Людини-кажана. Ти зможеш це зробити, ти ж художник, так? – Коля кивнув. – І ось настане вечiр, коли всi, хто ранiше знав Миколу Бiлоуса як такого собi тюхтiя, раптом побачать, що насправдi вiн – Бетмен, не впiзнають його спочатку, а коли впiзнають, голосно плескатимуть в долонi вiд захвату. Є такий момент?

Завершивши нарештi свою тираду, Максим побачив, що дiвчата слухають його, вiдкривши роти. Черненко, в свою чергу, помiтив та оцiнив iхню реакцiю i сидить, гордо склавши руки на грудях, з виглядом людини, яка додумалася до такого сама, i Максим лише озвучуе спiльний здогад. Тим часом Микола дедалi менше нагадував потенцiйного супергероя. Невисокий взагалi, вiн зараз став зовсiм маленьким, наче ось-ось перетвориться на мишу.

– Так я вгадав? – перепитав Максим.

Бiлоус мовчки кивнув.

– А з цього, товариство, робимо нарештi наш головний висновок. Той, хто пiд iменем Джокера погрожуе Миколi, насправдi не мае до нього особисто жодних претензiй. Вiн хоче вивести з гри не Колю, а саме Бетмена. Тому i назвався Джокером. Адже це, наскiльки я правильно розумiю, Бетменiв ворог.

– У нього не один ворог, – втрутилася Катя Котовська. – З ким тiльки Бетмен не ворогуе. Там в одному фiльмi е Крижана людина, наприклад…

– Але, Катько, погодься: Джокер – найвiдомiший i найголовнiший ворог Бетмена, – додала Оксана.

Максим гмикнув.

– Я ось слухаю вас, люди, i не розумiю, хто з нас далi вiдiйшов вiд реального життя. Я, якому наплювати на всiх супергероiв, разом узятих. Чи ви, якi добре знаете життевий шлях та оточення кожного з них?

– Без цих знань, Максиме, тепер нiчого не вийде, – промовила Оксана. – Бо, як не крути, Джокер – лиходiй. Вiрнiше – один iз типових лиходiiв, з якими воюють типовi супергероi. Не знаючи розклад у цих iграх, складно буде вирахувати того, хто iменуе себе Джокером.

– Ми повиннi його вирахувати? – спитав Бiлан.

– Старий, – Черненко знову пiдвiвся. – Нехай вiн не Джокер, а Ваня чи Вася – менi по барабану. Якби вiн просто пiдкидав дурнi записочки, то ще пiвбiди. Але ця скотина ходить по району i лякае дiтей. Цього, погодься, терпiти не можна.

– Гаразд, – приречено зiтхнув Максим. – Катю, останне на сьогоднi запитання, тепер – до тебе. Чому ти не розказала про це своему, гм, ну…

– Татовi, – сухо закiнчила Катерина. – До тебе, розумника, не доходить?

– Нi, – признався Максим.

– Тодi поясню для особливо обдарованих. Дiзнавшись про погрози, особливо про дiтей та темнi пiд’iзди, перше, що зробить Анатолiй Федорович як директор школи, – заборонить Бал суперегероiв. Я цього не хочу.

– Бiльше питань нема, – промовив Бiлан. – Ну, а ти, Миколо, хочеш бути Бетменом чи вже передумав?

– Нiчого я не передумав, – пробурчав той. – Я ж за порадою прийшов…

– А раз не передумав, тодi порада тобi така: хочеш бути Бетменом – будь! Тепер Джокер – наша проблема. Он Черненко його просто так порве, нехай тiльки попадеться.

– Порву, – пiдтвердив Денис.

І на пiдтвердження своiх слiв театрально загарчав i клацнув зубами.

6. Джокер залишае слiди

Компанiя розiйшлася, а Максим ще лишився.

Подзвонив додому, запитав у тата, чи можна буде йому вдома трошки посидiти в iнтернетi за батькiвським комп’ютером. Бiлан-старший розчарував сина: саме сьогоднi йому конче потрiбен комп’ютер самому. Бо кiнець року не за горами, роботи до бiса. Тодi Максим запитав, чи може вiн ще побути в такому разi тут, у Бабусинiй хатi, i посидiти за своiм комп’ютером?

Коротка пауза. Схвальна вiдповiдь. І попередження: не бiльше години. Та й то тому, що нинi п’ятниця, завтра до школи не треба. Взагалi бажано о такiй порi вулицями не вештатися, хоч район бiльш-менш спокiйний. Зрештою, Бiлан-старший визвався за годину зайти за сином до Бабусиноi хати. На тому i зупинилися.

Дозволену годину Максим використав плiдно.

За цей час вiн дiзнався дуже багато не лише про Бетмена, а й про iнших вiдомих супергероiв, а також про тих, що вiдомi тiльки фанатам. Так само хлопець дiзнався про сили зла, яким протистоять всi супергероi разом i кожен окремо. Шляхом простеньких математичних розрахункiв Бiлан пiдрахував: на кожного героя припадае в середньому десяток лиходiiв. Таким чином, всi вони, зiбранi докупи, являють собою не мало й не багато – майже все свiтове зло.

Дурня якась, але багатьом це подобаеться. Значить, ця дурня мае право на iснування.

Погодивши це з самим собою, Максим почав вивчати iнформацiю про героiв та iхнiх ворогiв уже з бiльшою часткою серйозностi. І коли вiдведена година спливла, вiн мiг дати собi чiтку вiдповiдь принаймнi на одне запитання. А саме: хто б не називався Джокером, вiн не просто дiе проти того, хто назвав себе Бетменом. Вiн використовуе методи того, класичного Джокера. Спочатку лиходiй з посмiшкою блазня попереджае всiх про свiй намiр вчинити якусь капость. Потiм починае приборкувати непокiрного героя, погрожуючи завдати шкоди близьким йому людям. Як правило, слабким та беззахисним.

Вимкнувши комп’ютер i вдягаючись, Бiлан остаточно упевнився у своему припущеннi: якщо тихий Коля Бiлоус подумки уявляе себе супергероем i чекае слушноi нагоди побути ним, то неодмiнно е той, хто уявляе себе суперлиходiем. І теж чекае подiбноi нагоди.

Цi висновки нi на крок не наблизили Максима до розгадки особистостi так званого Джокера. Ним може назватися хто завгодно. Та все ж таки деякi вiдомостi про цього невiдомого Бiлан уже мав.

Тато, зайшовши за сином, звернув увагу на його задумливий вигляд. І, за звичкою, набутою останнiм часом, вирiшив не допитуватися в пiдлiтка, що сталося i що його гризе цього разу. Бiлан-старший був задоволений уже тим, що його син не повертаеться додому сам пiзньоi вологоi грудневоi ночi. Вони крокували поруч, i Максим далi подумки складав докупи всi своi припущення.

Цей так званий Джокер – або навiть однокласник Миколи, або вчиться в одному з паралельних класiв, якi знаходяться поруч iз восьмим «В», якщо йому вдалося непомiтно покласти записку з погрозами в сумку. Вiн мае змогу стежити за Миколою, знае склад його родини i знае, як натиснути на Бетмена. Проте не конче самому стежити за кимось, щоб дiзнатися, що в нього е молодша сестра, – можна просто вчитися разом i спiлкуватися. Таким чином, припущення, що Джокер – Миколин однокласник, виглядае дедалi бiльш реальним.

Цей так званий Джокер мае доступ до комп’ютера i вмiе ним користуватися. Але ж у багатьох родинах сьогоднi е комп’ютери, родина Черненкiв – швидше, виняток, нiж правило. До того ж, так званий Джокер безграмотний. Правда, користувачу комп’ютера не обов’язково дружити з грамотою та правописом. Очевидно, такi, як Джокер, просто натискають кiлька клавiш, граючи у комп’ютернi iгри.

Є, правда, ще один варiант: Джокер навмисне робить помилки. Але так чинять, коли хочуть приховати слiди. А слiди цього Джокера i без того прихованi: за почерком його не вирахуеш. Значить, швидше за все, вiн хитрий лиходiй, одначе не надто розумний, щоб писати грамотно.

Перед тим як заснути, Максим Бiлан ще раз прокрутив у головi прикмети Джокера. Товариш чи принаймнi однокласник Миколи Бiлоуса, який не дружить з граматикою та пунктуацiею, тобто робить елементарнi п

милки в словах i зовсiм не знае, де треба ставити коми.

Останнiй слiд виглядав найбiльш реальним. Ось тiльки йти по ньому буде проблематично: не змусиш же всiх, кого пiдозрюеш, писати диктант, та ще й зi словами, в яких зробленi помилки. І потiм, з комами не дружить, здаеться, кожен третiй школяр. Бiлан навiть пiдозрював, що дорослi теж не завжди знають, де треба ставити роздiловi знаки. Що ж до школярiв, то неграмотними можуть бути як хлопцi, так i дiвчата. Таким чином, цей реальний слiд насправдi так само нiкуди не вiв.

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Примечания

1

Амазонки – в мiфологii давнiх грекiв – плем’я войовничих жiнок. Племена амазонок жили зокрема i на узбережжi Чорного моря, що дае пiдстави сьогоднi визначати iх як давнiх предкiв украiнок. У сучаснiй масовiй культурi образ жiнки-воiна дещо спрощений i часто надiлений надприродними здiбностями.

2

Жiнка-кiшка – персонаж iз американських комiксiв, молода жiнка, яка вночi перетворюеться на чорну кiшку i вершить справедливiсть. Часто Жiнка-кiшка дiе заодно з Бетменом (Людиною-кажаном).

3

Принцеса Фiона – зачарована дiвчина-троль, персонаж серii мультфiльмiв про зеленого велетня Шрека.

4

Шибайголова – супергерой з американських комiксiв, якого називають ще Червоним дияволом через червоний костюм, який вiн одягае для подвигiв. Вирiзняеться серед iнших супергероiв тим, що втратив зiр у пiдлiтковому вiцi, але вiдсутнiсть зору компенсують iншi надзвичайно розвиненi здiбностi. Через здатнiсть вiдчувати навколо себе людей та предмети Шибайголову часом називають ще Людиною-радаром. Герой у червоному «народився» 50 рокiв тому i став популярним пiсля того, як комiкси на цей сюжет почав малювати вiдомий американський графiк Френк Мiллер.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить