Коса. Сплетiння долi
Летицiя Коломбанi

Індiйка Смiта мусить усе життя виконувати брудну й тяжку роботу, адже вона з касти недоторканних. Така сама доля чекае i на ii доньку. Але Смiта хоче iнакшого життя для своеi дитини, тому вирiшуе тiкати та жертвуе найцiннiшим – своiм i доньчиним прегарним волоссям, яке доводиться продати. Їi коса потрапляе до сицилiйки Джулii, що працюе в майже збанкрутiлiй батькiвськiй майстернi з виготовлення перук та шиньйонiв. Джулiя робить чудову перуку, що ii згодом купуе канадiйка Сара – успiшний адвокат, яка бореться з новим ворогом – раком… Тепер три рiзнi жiнки, три континенти, три пасма волосся з’едналися в одну мiцну косу, щоб боротися за право кохати, бути коханими та щасливими.

Летицiя Коломбанi

Коса

Сплетiння долi

Олiвii

Усiм смiливим жiнкам

* * *

Коса. Іменник жiночого роду.

Сплетенi в одне цiле три пасма, три нитки.

* * *

…Сiмоно, у лiсi твого волосся криеться велика загадка.

    Ремi де Гурмон

Вiльна жiнка – то е повна протилежнiсть жiнцi легковажнiй.

    Сiмона де Бовуар

Пролог

Це – початок iсторii.
Щоразу новоi iсторii.
Вона оживае пiд моiми пальцями.

Спочатку створюеться основа.
Матерiал повинен бути досить мiцним,
Аби витримати всю композицiю.
Шовк або бавовна – для мiста або сцени,
Залежить вiд конкретного випадку.
Бавовна мiцнiша,
Шовк тонший i менш помiтний.
Для цього знадобляться молоток i цвяхи.
Важливiше за все – не поспiшати.

Потiм можна переходити до ткання.
Цю частину я полюбляю найбiльше.
Вiд станка, що стоiть передi мною,
Тягнуться три нейлоновi нитки.
Взяти тi пасма, в жмуток, по три,
Сплести iх докупи, намагаючись не порвати.
А потiм починати все заново
І так – тисячi разiв.

Я люблю цi години самотностi, цi години,
Коли моi руки танцюють.
Це – дивний балет моiх пальцiв.
Вони пишуть iсторiю про долi, що переплiтаються, мов пасма в косi.
Ця iсторiя – моя.

Проте менi вона не належить.

Смiта

Селище Бадлапур, штат Уттар-Прадеш, Індiя

Смiта прокидаеться з дивним вiдчуттям ненав’язливоi квапливостi – наче метелики оселилися в ii животi. Нинiшнiй день вона пам’ятатиме все свое життя. Сьогоднi ii дочка пiде до школи.

Смiта нiколи не бувала у школi. Тут, у Бадлапурi, такi люди, як вона, не вiдвiдують шкiл. Смiта належить до касти далiтiв. Недоторканних. Тих, яких Гандi називав дiтьми Божими. Вигнанцями, що живуть поза системою, поза звичним свiтом. Окремий вид, який вважаеться надто нечистим, аби вiн мав право змiшуватися з iншими; недоречний мотлох, який намагаються вiдокремити так, як вiд зерна вiдбирають полову. Їх мiльйони таких, як Смiта, що живуть подалi вiд села, далi вiд суспiльства, на околицi людства.

Щоранку на неi чекае той самий ритуал. Наче заiжджена платiвка, що раз у раз програе пекельну симфонiю, Смiта прокидаеться в хижцi, котра править iй за домiвку, поблизу полiв, на яких пораються джати.[1 - Джати – етнiчна група в Індii. (Тут i далi прим. перекл., якщо не зазначено iнше.)] Вона омивае обличчя та ноги водою, що ii вона напередоднi принесла з колодязя, наданого iм для користування. До iншого наближатися заборонено, про це й мови бути не може, бо вiн (дарма, що розташований ближче) належить вищим кастам. Деякi гинули й за меншi провини. Жiнка займаеться приготуваннями, зачiсуе волосся Лалiтi, цiлуе Нагараджана. Потiм бере свiй очеретяний кошик, що дiстався iй вiд матерi, вiд самого погляду на який ii мало не верне. Цей кошик з iдким незмивним запахом, що його вона носить увесь день, неначе хрест, неначе ганебний тягар. Цей кошик – то ii Голгофа. Прокляття. Покарання. Щось таке вона вчинила в минулому життi, за що тепер змушена розплачуватися. Втiм, це життя нiчим не важливiше за всi попереднi чи наступнi; це – просто ще одне життя в низцi iнших, як казала ii мати. Це – ii життя.

Це – ii дхарма,[2 - Дхарма (санскр.) – одне з найважливiших понять в iндiйськiй фiлософii та релiгii. Зазвичай означае сукупнiсть усталених норм i правил, дотримання яких необхiдне для пiдтримки космiчного ладу.] завдання, мiсце в цьому свiтi. Ремесло, що передаеться вiд матерi до дочки впродовж кiлькох поколiнь. Scavenger, що в перекладi з англiйськоi означае «смiттяр». Досить поблажливе слово, як на ту реальнiсть, котру воно мало на увазi. Описати те, чим займалася Смiта, неможливо було жодним словом. Вона голiруч, упродовж цiлого дня, збирае лайно iнших людей. Їй було шiсть рокiв – як Лалiтi зараз, – коли мати вперше взяла ii з собою. «Дивись, бо потiм робитимеш це сама». Смiта пам’ятае сморiд, що дошкуляв iй, нiби осиний рiй, – нестерпний запах, нелюдський. Їi знудило на узбiччi. «Ти звикнеш до нього», – сказала iй мати. Вона збрехала. До цього не звикнути. Смiта навчилася затримувати дихання, жити, затамувавши повiтря у грудях. «Треба нормально дихати, – зауважив сiльський лiкар, – тiльки подивiться, як ви кашляете. Треба iсти». Апетит Смiта давно вже втратила. Вона

не пам’ятае, як це – бути голодною. Їсть мало, аби лише триматися на ногах: жменя рису, розмоченого у водi, та й те доводиться змушувати себе проковтнути.

Мiж тим, уряд обiцяв створити достатню кiлькiсть туалетiв по всiй краiнi. На жаль, до iхнiх краiв це не дiйшло. У Бадлапурi, як i в багатьох iнших мiсцинах, люди випорожнюються просто неба. Грунти, рiчки, поля – все скрiзь забруднене тоннами екскрементiв. Епiдемii хвороб тут спалахують так само швидко, як займаеться порох вiд маленькоi iскринки. Полiтики знають: передусiм – ще до реформ, до соцiальноi рiвностi, до робочих мiсць – народ вимагае туалетiв. Вимагае права на гiдне випорожнення. У селах жiнки змушенi чекати настання ночi, щоби вийти полегшитися в поле, тим самим наражаючись на безлiч небезпек. Найбiльшi щасливчики спромоглися облаштувати для цього у своему дворi або в дальнiй кiмнатi будинку закуточок для цих цiлей – звичайнiсiньку дiрку в землi, яку соромливо називають «сухим туалетом». Такi вбиральнi далiтським жiнкам доводиться щодня вичищати голiруч. Таким жiнкам, як Смiта.

Їi обхiд починаеться близько сьомоi. Смiта бере свiй кошик та очеретяний вiничок. Щодня вона мусить вичистити туалети в двадцяти будинках, тож iй не можна гаяти час. Вона прямуе обiч дороги, опустивши очi, сховавши обличчя за шаликом. У деяких селах далiти повиннi повiдомляти про свою присутнiсть, начепивши вороняче перо. В iнших iм доводиться ходити босонiж – усi знають iсторiю про того недоторканного, котрого забили камiнням просто через те, що вiн узув сандалii. Смiта заходить до будинку через заднi дверi, призначенi для неi; iй не можна потрапляти на очi мешканцям оселi, не кажучи вже про те, щоб говорити з ними. Мало того, що недоторканна – вона мае до того ж лишатися невидимою. Розплачуються з нею залишками iжi, iнодi старим одягом, якi кидають на пiдлогу. До неi не торкаються, на неi не дивляться.

Інодi вона нiчого не отримуе. Родина джатiв не дае iй нiчого ось уже кiлька мiсяцiв. Смiта вже хотiла було припинити ходити до них, навiть одного вечора сказала Нагараджану, що бiльше не прийде в iхнiй дiм – хай самi вигрiбають свое лайно.

Але Нагараджан злякався: якщо Смiта туди бiльше не пiде, iх почнуть переслiдувати та гнобити, i вiд цього неможливо буде сховатися. Джати спалять iхню хижку. Вона ж бо знае, на що вони здатнi. «Ми вiдрiжемо тобi обидвi ноги», – сказали вони якось одному з iхнiх одноплемiнникiв. А невдовзi того чоловiка знайшли мертвим на сусiдньому полi: його тiло було розчленовано й облито кислотою.

Так, Смiта знае, на що здатнi джати.

Тож вона повертаеться до iхньоi оселi наступного дня.

Але сьогоднiшнiй ранок не схожий на решту. Смiта вирiшила, що мусить прийняти його як належне: ii дочка пiде до школи. Вона доклала чимало зусиль, аби змусити Нагараджана пiдтримати це рiшення. «Нащо все це? – дивувався вiн. – Може, вона й навчиться там читати й писати, але тут усе одно не знайде роботи. Якщо ти народився вибирачем туалетiв, то ним i лишишся до самоi смертi. Це – спадок, нерозривне коло, з якого неможливо вирватися. Це – карма».

Та Смiта не поступилася. Знову i знову говорила з ним про це – i наступного дня, i пiсля того, i ще багато разiв. Вона вiдмовляеться брати Лалiту з собою на обхiд: не вчитиме ii, як треба вигрiбати туалети, i не дивитиметься, як ii дочку нудить бiля черговоi вбиральнi, як свого часу дивилася на це ii мати, – нi, Смiта на це не погоджуеться. Лалiта мае ходити до школи. Врештi-решт Нагараджан мусив пiдкоритися ii наполегливостi. Вiн добре знае свою дружину та ii надзвичайну силу волi. А ще добре знае, що ця маленька далiтка iз брунатною шкiрою, з якою вiн одружився десять рокiв тому, набагато сильнiша за нього. Тож вiн зрештою вирiшив поступитися. Хай так. Вiн пiде до сiльськоi школи та поговорить iз брахманом.

Смiта крадькома всмiхнулася, тiшачись зi своеi перемоги. Їй так хотiлося, щоб ii мати боролася за неi, вона так мрiяла пiти до школи, сидiти за партою серед iнших дiтей. Навчитися читати й рахувати. Але здiйснитися цим мрiям не судилося – батько Смiти не мав такого доброго, як Нагараджан, серця – навпаки, був дратiвливим i жорстоким. Вiн бив свою дружину, як роблять тут усi чоловiки. І часто повторював: «Жiнка не рiвня чоловiковi, це його власнiсть. Вона – його рабиня, тож iй треба пiдкорятися волi свого чоловiка». Без сумнiву, ii батько радше врятував би корову, анiж власну дружину.

Смiтi ж пощастило: Нагараджан нiколи не бив ii, не ображав. Коли народилася Лалiта, чоловiк навiть погодився лишити ii. У деяких краях, неподалiк звiдси, звикли вбивати дiвчаток iще немовлятами. У селах Раджастхану iх ховають заживо в коробцi, яку заривають у пiсок, одразу пiсля народження. Дiвчатка вмирають за одну нiч.

Але не тут. Смiта дивиться на Лалiту, що присiла навпочiпки на землянiй долiвцi iхньоi хижки та робить зачiску своiй единiй ляльцi. Їi донечка така гарна. У неi тонкi риси обличчя, довге волосся аж до пояса, i Смiта щоранку розчiсуе його та заплiтае в косу.

«Моя дочка вмiтиме читати i пис

ти», – промовляе жiнка сама до себе, радiючи вiд однiеi цiеi думки.

Так, цей день вона пам’ятатиме все свое життя.

Джулiя

Палермо, Сицилiя

– Джулiе!

Очi насилу розплющуються. Голос матерi чуеться знизу.

– Джулiе! Scendi! Subito![3 - Спускайся! Швидко! (iт.)]

Дiвчина ледве опираеться спокусi сховати голову пiд подушку. Знову не виспалася – читала цiлу нiч. Але вона знае, що мае вставати. Коли мати кличе, треба коритися: врештi-решт, це ж сицилiйська мати.

– Джулiе!

Знехотя дiвчина таки пiдводиться з лiжка. Вона поспiхом одягаеться, а тодi спускаеться на кухню, де на неi вже зачекалася mamma.[4 - Мама (iт.).] Аделя, ii сестра, теж уже встала i тепер, сидячи за столом зi снiданком, фарбуе лаком нiгтi на ногах.

Вiд запаху розчинника Джулiя кривиться. Мати подае iй горнятко кави.

– Батько вже поiхав. Сьогоднi вранцi вiдчиняеш ти.

Джулiя хапае ключi вiд майстернi та швиденько виходить iз дому.

– Ти ж навiть нiчого не з’iла. Вiзьми щось iз собою!

Проiгнорувавши материнi слова, вона сiдае на велосипед i, жваво крутячи педалi, вiддаляеться вiд будинку. Прохолодне вранiшне повiтря освiжае, i дiвчина потроху прокидаеться. Вiтер, вихоплюючись iз провулкiв, вiе просто в обличчя, змушуючи примружувати очi. Поблизу ринку аромати цитрин i оливок лоскочуть iй нiс. Джулiя iде уздовж рибного прилавка, на якому блищать боками щойно виловленi сардини та вугри. Вона пришвидшуеться, виiжджае на тротуар, огинаючи п’яцца Балларо, де вуличнi торговцi вже кличуть перших покупцiв.

Вона зупиняеться на глухiй вулицi, трохи осторонь вiд вiа Рома. Саме тут розташована майстерня ii батька, у примiщеннi колишнього кiнотеатру, яке вiн придбав двадцять рокiв тому, коли Джулiя щойно з’явилася на свiт. Тепер це примiщення стало дещо тiснуватим, i вже давно напрошувався переiзд. На фасадi досi можна помiтити мiсце, на якому колись клеiли афiшi фiльмiв. Давно минули тi часи, коли Palermitani[5 - Мешканцi Палермо (iт.).]юрмилися тут коло вхiдних дверей, аби побачити комедii Альберто Сордi, Вiтторiо Гассмана, Нiно Манфредi, Уго Тоньяццi, Марчелло Мастрояннi…[6 - Однi з найвiдомiших iталiйських акторiв театру та кiно i режисерiв ХХ столiття.] Сьогоднi ж бiльшiсть кiнотеатрiв зачинена, як ось цей невеличкий районний кiнозал, що перетворився на майстерню. Будку кiномеханiка довелося перепланувати на якусь подобу кабiнету, пробити вiкна у великiй кiмнатi, щоб робiтницям вистачало свiтла. Papa[7 - Тато (iт.).] все робив власноруч. Примiщення навiть схоже на нього, думае Джулiя: десь трохи недоладне, але водночас затишне, як i вiн сам. Незважаючи на його добре вiдомi напади гнiву, працiвники цiнують i поважають П’етро Ланфредi. Цей люблячий батько, хоч i досить вимогливий i авторитарний при цьому, виховав у своiх дочках повагу до дисциплiни та прищепив iм смак до добре виконаноi роботи.

Джулiя дiстае ключ i вiдмикае дверi. Зазвичай першим приходить батько. Вiн прагне зустрiчати працiвниць особисто: «Саме це й означае бути padrone[8 - Хазяiн, власник (iт.).]», – полюбляе повторювати вiн. Для кожноi в нього завжди знаходиться то добре слово, то уважний погляд, то люб’язний жест. Але сьогоднi вiн вирушив у свое «турне» до перукарень Палермо i навколишнiх мiстечок, тож його не буде аж до полудня. Сьогоднi вранцi Джулiя тут за старшу.

О цiй порi в майстернi все спокiйно. Дуже скоро в цих стiнах лунатимуть тисячi розмов, пiсень, десятки голосiв, але зараз усюди пануе тиша, i тiльки кроки Джулii вiдлунюють у майстернi. Вона проходить аж до роздягальнi для працiвниць i кладе речi до шафки з ii iм’ям. Дiвчина дiстае звiдти сорочку, в яку вбираеться щодня, наче в свою другу шкiру. Вiдтак збирае волосся, скручуючи його в тугий хвiст, i спритно встромляе в нього шпильку. Потiм покривае голову хусткою, що в майстернi – просто обов’язкова пересторога: в жодному разi не можна, аби волосся працiвниць майстернi потрапляло до оброблюваноi сировини. Вдягнувшись, Джулiя перестае бути дочкою власника – вона тепер працiвниця робочого дому Ланфредi, така сама, як i решта. Їй це подобаеться. Вона завжди вiдмовлялася вiд будь-яких привiлеiв.

Вхiднi дверi, рипнувши, прочиняються, i примiщення заповнюе радiсна юрма. Водномить майстерня оживае, перетворюючись на те гамiрне мiсце, яке так любить Джулiя. І в цьому нерозбiрливому гаморi, в якому сплiтаються кiлька розмов, працiвницi поспiшають до роздягальнi, звiдки, вдягнувши сорочки та фартухи, йдуть на робочi мiсця, не припиняючи спiлкуватися. Джулiя й собi приеднуеться до них. Аньезе мае втомлене обличчя – в ii молодшого рiжуться зуби, тож вона цiлу нiч не спала. Федерiка ледь стримуе сльози: ii покинув наречений. «Знову?!» – вигукуе Альда. «Нiчого, завтра повернеться», – переконуе Паола. У жiнок тут спiльного набагато бiльше – не тiльки професiя. Поки iхнi руки зайнятi волоссям, вони цiлий день обговорюють чоловiкiв, життевi негаразди, амурнi справи. Тут усi знають, що чоловiк Джини пиячить, син Альди плутаеться з Piovra,[9 - Спрут (iт.), вiдома метафора на позначенн

iталiйськоi мафii.] а в Алессii була коротка iнтрижка з колишнiм чоловiком Рiни, якоi та нiколи iй не пробачила.

Джулii подобаеться компанiя цих жiнок, деякi з яких знають ii ще вiдтодi, як вона була дитиною. Вона майже народилася тут. Їi мати полюбляе розповiдати, як перейми захопили ii зненацька, коли та розбирала пасма в центральному залi – сьогоднi вона вже не працюе тут через поганий зiр, поступившись мiсцем працiвницi з бiльш пильними очима. Джулiя виросла тут, серед волосся, яке треба було розбирати, серед пасом, якi вимивали, серед замовлень, якi мали розвозити клiентам. Вона пам’ятае, як на канiкулах i щосереди[10 - Середа – зазвичай вихiдний день у школах.] сидiла тут, серед працiвниць майстернi, спостерiгаючи за iхньою роботою. Їй подобалося дивитися на те, як рухалися iхнi руки, схожi на армiю мурах. Дiвчина бачила, як вони кидають волосся на чесальнi машини, цi великi квадратнi гребенi, щоб розплутати його, а потiм промити у ваннi, закрiпленiй на узвишшi, – генiальний винахiд ii батька, який хотiв таким чином уберегти своiх працiвниць вiд болю в попереку. Джулiю забавляло те, як пiсля того розвiшували пасма сушитися на вiкнах – вони нагадували трофеi якогось iндiанського племенi, дивну виставку скальпiв.

Інодi в неi виникае вiдчуття, що час тут зупинився. Вiн бiжить далi надворi, але всерединi цих стiн вона йому не пiдвладна. Це настiльки приемне, заспокiйливе почуття, така дивна впевненiсть у незбагненнiй сталостi речей…

Уже майже цiле столiття ii родина живе з cascatura – стародавнього сицилiйського звичаю зберiгати волосся, що випало чи було навмисне обрiзане, аби робити з нього перуки або шиньйони. Заснована 1926 року прадiдом Джулii майстерня Ланфредi – останне пiдприемство такого роду в Палермо. На ньому налiчуеться з десяток спецiально навчених працiвниць, що розбирають, вимивають i обробляють пасма волосся, яке потiм розсилають по Італii та всiй Європi. Коли iй виповнилося шiстнадцять, Джулiя вирiшила залишити навчання та приеднатися до роботи в батьковiй майстернi. Їi дуже хвалили вчителi, особливо вчитель iталiйськоi, який переконував ii продовжувати навчання: вона могла б учитися й далi, вступити до унiверситету. Але дiвчина вже не уявляла, як можна пiти iншим шляхом. Волосся для Ланфредi було не просто традицiею, що передаеться вiд поколiння до поколiння, то була iхня пристрасть. Як не дивно, сестри Джулii не проявили жодного iнтересу до професii, тож вона стала единою зi свого поколiння, хто присвятив себе цiй справi. Франческа досить швидко вийшла замiж i, народивши четверо дiтей, остаточно перетворилася на домогосподарку. Аделя, молодша сестра, досi навчаеться в лiцеi, сподiваючись знайти себе в галузi дизайну одягу або модельного бiзнесу – все, що завгодно, аби тiльки не йти шляхом своiх батькiв.

Що ж до якихось специфiчних замовлень або рiдкiсних кольорiв у papa завжди був секрет – успадкована вiд батька та дiда формула активноi речовини на основi натуральних продуктiв, яких вiн нiколи не називав. Цю формулу вiн передав Джулii. Вiн часто виходив iз дочкою на дах, до своеi laboratorio,[11 - Лабораторiя (iт.).] як вiн ii називае. Звiдти з одного боку вiдкриваеться чудовий краевид на море, а з iншого – на Монте-Пеллегрiно. Одягнений у бiлий халат, через що вiн скидаеться на вчителя хiмii, П’етро кип’ятить великi вiдра, щоб поекспериментувати з тонуванням: вiн знае, як знебарвити волосся, а потiм знову пофарбувати його так, щоб колiр не вимивався. Джулiя може цiлими годинами спостерiгати за ним, уловлюючи кожен його рух. Їi батько стежить за волоссям так само пильно, як мама стежить за своею pasta.[12 - Паста, макароннi вироби (iт.).] Вiн розмiшуе його великою дерев’яною ложкою, то виймаючи з води, то знов туди опускаючи, – i так без упину. У цьому дбайливому ставленнi до волосся вiдчуваеться терпiння, уважнiсть, а до того ж любов. Вiн любить говорити, що колись це волосся хтось носитиме, а тому воно заслуговуе на всю можливу повагу. Джулiя iнодi береться фантазувати, уявляючи тих жiнок, для яких призначенi цi перуки, – мiсцевi чоловiки зазвичай не носять накладного волосся, вони надто гордi для цього, надто зацикленi на якомусь тiльки iм зрозумiлому уявленнi про мужнiсть.

З невiдомоi причини деяке волосся виявляеться стiйким до секретноi формули Ланфредi. Бiльша частина сировини, яку клали виварюватися до вiдер, знебарвлювалася до молочно-бiлого кольору, завдяки чому ii можна було повторно фарбувати пiсля того, але зрiдка траплялося й таке волосся, що зберiгало свiй первiсний колiр. Тi нечисленнi «бунтiвники» становили реальну проблему: нiяк не можна було допустити, щоб клiент раптом виявив у ретельно пофарбованому пасмi чорну або каштанову непокiрну волосину. Маючи гострий зiр, Джулiя вiдповiдае саме за цю делiкатну справу: вона повинна передивлятися по волосинцi пофарбованi пасма, щоб вибрати з них найбiльш упертi. Це схоже на справжне полювання на вiдьом, яке вона провадить щодня, без перепочинку, старанно вистежуючи цих «бiлих ворон».

Голос Паоли змушуе ii в

дволiктися вiд думок:

– Mia cara,[13 - Люба моя (iт.).] в тебе якийсь утомлений вигляд. Знову, либонь, читала всю нiч.

Джулiя не вiднiкуеться. Вiд Паоли нiчого не приховаеш. Ця лiтня жiнка – найстарша робiтниця в майстернi. Тут усi називають ii Nonna.[14 - Бабуся (iт.).] Вона знала батька Джулii, коли той був iще дитиною; вона частенько розповiдае, як зашнуровувала йому черевики. З висоти своiх сiмдесяти п’яти рокiв вона бачить усе. Руки в неi покрученi, шкiра зморшкувата, як пергамент, але погляд лишаеться так само гострим i проникливим. Овдовiвши у двадцять п’ять рокiв, вона сама виховала чотирьох дiтей i все життя вiдмовлялася виходити замiж удруге. Коли ii питали, чому так, вона завжди вiдповiдала, що надто цiнуе власну свободу. «Замiжня жiнка всiм винна, – говорила вона, додаючи постiйно для Джулii: – Роби, що хочеш, mia cara, тiльки не виходь замiж». Вона охоче розповiдае про своi заручини з чоловiком, якого обрав для неi батько. Сiм’я нареченого володiла лимонною фермою. Nonna мала збирати тi лимони, починаючи вiд самого дня весiлля. У селi немае особливо часу на перепочинок. Вона згадуе про цей усюдисущий лимонний запах на руках i на одязi чоловiка. Коли вiн помер вiд запалення легенiв за кiлька рокiв, лишивши ii саму з чотирма дiтьми, iй довелося переiхати до мiста в пошуках роботи. Там вона зустрiла дiдуся Джулii, що взяв ii до себе в майстерню. Звiдтодi вже п’ять десятилiть вона незмiнно тут i працюе.

– У книжках не знайдеш собi чоловiка! – вигукуе Альда.

– Та дай уже iй спокiй, – бурчить Nonna.

Якраз чоловiка Джулiя й не шукае. Вона не ходить нi до барiв, анi до нiчних клубiв, популярних серед ii однолiткiв. «Моя дочка трохи дика», – зазвичай коментуе це mamma. На противагу галасу дискотек Джулiя бiльше полюбляе повстяну тишу в biblioteca comunale.[15 - Мiська бiблiотека (iт.).] Щодня обiдню перерву вона проводить там. Невситима читачка, вона обожнюе атмосферу великих бiблiотечних залiв iз рядами стелажiв, у яких вишикувалися книги, де чутно тiльки шелест сторiнок. Здаеться, в тому е щось релiгiйне, якесь майже мiстичне благоговiння, i це iй подобаеться. За читанням час для Джулii збiгае непомiтно. Дитиною вона ковтала романи Емiлiо Сальгарi, сидячи в ногах робiтниць у майстернi. Пiзнiше вона вiдкрила для себе поезiю. Перед Унгареттi вона надае перевагу Капронi, полюбляе прозу Моравiа, а над усе – рядки Павезе, чия збiрка завжди лежить на тумбочцi бiля ii лiжка. Вона часто думае, що могла б цiле життя провести, обмежившись лише цiею компанiею. За цим заняттям вона навiть забувае поiсти. І нерiдко траплялося, що з обiдньоi перерви вона поверталася голодною. Так уже склалося: Джулiя ковтае книги з таким самим задоволенням, як iншi – cannoli.[16 - Каннолi, вафельнi трубочки, iталiйський десерт (iт.).]

Коли вона повертаеться до майстернi пiсля обiду, в головнiй залi пануе незвична тиша. Тiльки-но зайшовши, Джулiя вiдчувае, як усi погляди звертаються до неi.

– Cara mia, – раптом озиваеться до неi Nonna дивним голосом, – щойно телефонувала твоя мати. Щось трапилося з papa.

Сара

Монреаль, Канада

Із дзеленчанням будильника починаеться зворотний вiдлiк. Сара постiйно бiжить наввипередки з часом – вiдколи пiдводиться з лiжка вранцi й аж до вечора, коли лягае спати. Тiеi ж секунди, коли вона розплющуе очi, ii мозок вмикаеться, наче комп’ютерний процесор.

Щоранку вона прокидаеться о п’ятiй. Довше спати не можна – кожна секунда на вагу золота. Їi день хронометрований, розписаний по мiлiметрах, достоту як тi папiрцi, що вона iх купувала перед початком навчального року на уроки математики дiтям.

Безтурботнiсть лишилася в минулому життi, а воно було ще до роботи в конторi, до материнства, до всiх цих зобов’язань. Тодi один телефонний дзвiнок мiг докорiнно змiнити плани на день: а може, сьогоднi ввечерi зайнятися?… а може, поiхати?… а може, пiти?… Сьогоднi ж усе розплановано, органiзовано, передбачено. Бiльше немае мiсця для iмпровiзацii, роль завчена напам’ять – i вона грае ii, ту саму роль, щодня, щотижня, щомiсяця, цiлий рiк. Мати сiмейства, начальниця, кар’еристка, it-girl,[17 - ІТ-дiвчина (англ.).] диво-жiнка – тих ярликiв, якi жiночi журнали чiпляють на неi та подiбних до неi жiнок, стiльки, скiльки й сумок, якi цi жiнки тягнуть на собi додому.

Сара встае з лiжка, приймае душ, одягаеться. Їi рухи вiдточенi, стриманi, злагодженi, наче вiйськовий оркестр. Вона спускаеться у кухню та накривае стiл до снiданку, завжди в тому самому порядку: молоко/миски/апельсиновий сiк/шоколад/млинцi для Ханни та Сiмона/пластiвцi для Ітана/подвiйне еспресо для неi. Тодi вона йде будити дiтлахiв – спочатку Ханну, потiм близнюкiв. Напередоднi Рон уже розклав iхнiй одяг, тож iм лишаеться тiльки вилiзти з лiжка та натягнути це все на себе, поки Ханна збирае iм ланч-бокси до школи. Робота кипить так само швидко, як котиться вулицями мiста автiвка Сари, якою мати завозить дiтей до школи (близнюкiв – до початковоi, Ханну – до коледжу).

Пiсля прощальних поцiлункiв, звичних «ти-нiчог

-не-забув», «закутайся-краще», «успiхiв-на-екзаменi-з-математики», «припинiть-вовтузитися-на-задньому-сидiннi», «нi-ти-пiдеш-до-спортзалу» i традицiйного «на-наступнi-вихiднi-поiдете-до-своiх-татусiв» Сара нарештi прямуе до контори.

Рiвно о восьмiй двадцять вона зупиняеться на парковцi бiля таблички з ii iменем – «Сара Коен, “Джонсон i Локвуд”». Ця табличка, на яку вона щоранку дивиться з гордiстю, означае бiльше, нiж просто мiсце для паркування – це ii звання, титул, мiсце в цьому життi. Їi досягнення, результат роботи всього життя. То символ успiху, ознака ii територii.

У вестибюлi з нею спочатку вiтаеться швейцар, потiм дiвчина з рецепцii; завжди той самий ритуал. Тут усi ii цiнують. Сара заходить до кабiни лiфта, натискае кнопку восьмого поверху, пiднiмаеться, а тодi йде швидким кроком коридорами – до свого кабiнету. У конторi поки що людей не так багато: зазвичай вона приходить на роботу однiею з перших, а йде ледве не останньою. Таку цiну платять за успiшну кар’еру, таку цiну платять за те, щоб стати Сарою Коен, компаньйонкою en equity[18 - З часткою капiталу компанii у власностi (фр. – англ.).] престижноi адвокатськоi контори «Джонсон i Локвуд», однiеi з найвпливовiших у мiстi. Якщо серед звичайних спiвробiтникiв переважна бiльшiсть жiнок, то Сара стала першою з них, хто отримав пiдвищення до посади партнерки в цiй конторi, вiдомiй своею мачистською репутацiею. Бiльшiсть ii подружок iз юридичноi школи зiткнулася з цiею скляною стелею. Дехто з них навiть покинув практику, змiнили професiю, незважаючи на тривале й непросте навчання. Але тiльки не вона. Не Сара Коен. Вона пробила цю стелю, рознесла ii на друзки завдяки годинам понаднормовоi працi, вихiдним, проведеним в офiсi, ночам, якими вона готувалася до судових засiдань. Вона пам’ятае, як уперше увiйшла до величного холу, викладеного мармуром, десять рокiв тому. Їi викликали на спiвбесiду перед прийомом на роботу, де оцiнювати ii зiбралися вiсiм чоловiкiв, у тому числi й сам Джонсон, керiвний партнер, Managing Partner,[19 - Керiвний партнер (англ.).] бог власною персоною, котрий з цiеi нагоди вийшов зi свого кабiнету та спустився до конференц-зали. Вiн не сказав жодного слова, тiльки кинув на неi серйозний погляд i детально переглянув кожен рядок ii резюме, нiяк, утiм, не коментуючи. Сара занервувала, але жодним чином цього не виказала – чим-чим, а мистецтвом приховувати емоцii за маскою вона оволодiла досконало та застосовувала його на практицi вже досить давно. Виходячи пiсля спiвбесiди, вона почувалася засмученою: Джонсон узагалi не виказав iнтересу стосовно неi, навiть жодного питання не поставив. Із виразу його обличчя пiд час спiвбесiди неможливо було нiчого зрозумiти – наче вона мала справу з затятим гравцем у покер; лиш насамкiнець вiн суворо кинув «до побачення», що вселяло крихiтну надiю на подальше майбутне. Сара знала, що кандидатiв на посаду компаньйона було багато. Вона до цього працювала в iншiй конторi, значно меншiй i не такiй престижнiй, тож навряд чи в неi були хорошi шанси. Іншi претенденти мали б бути бiльш досвiдченими, бiльш агресивними та, швидше за все, бiльш везучими теж.

Пiзнiше вона дiзналася, що Джонсон вибрав ii особисто, вказав саме на неi з-помiж усiх претендентiв, всупереч думцi Гарi Курста – згодом iй доведеться звикати до того, що Гарi Курст не любить ii або ж любить надто сильно, можливо, навiть заздрить iй або прагне ii; як би там не було, вiн ставився до неi вороже за будь-яких обставин, i на те не було жодноi ради. Сара знала таких амбiтних чоловiкiв, якi ненавидять жiнок, вiдчувають загрозу з iхнього боку; так, вона стикалася з ними, але рiдко коли тим переймалася. Вона просто йшла своiм шляхом, лишаючи iх позаду себе, на узбiччi. У «Джонсон i Локвуд» вона прорвалася до вищих ешелонiв зi швидкiстю коня, що скаче галопом, i врештi-решт забезпечила собi солiдну репутацiю в судовiй залi. Судова зала стала ii ареною, територiею, колiзеем. Опиняючись у нiй, вона перетворювалася на жiнку-воiна, безкомпромiсну та невблаганну. Голос ii пiд час виступiв дещо вiдрiзнявся вiд звичного – ставав серйознiшим, урочистiшим. Вона використовувала короткi фрази, влучнi, разючi, мов аперкоти; нокаутувала своiх супротивникiв, не пробачаючи жодних вад, жодних слабких мiсць iхнiх аргументiв. Сара знала напам’ять усi своi справи. Вона нiкому не давала можливостi заскочити ii зненацька, нiколи не втрачала обличчя. Ще вiдтодi, як почала свою практику в тiй маленькiй конторi на Вiнстон-стрит, куди ii взяли одразу пiсля випуску з юридичноi школи, вона виграла бiльшiсть своiх справ. Нею захоплювалися, ii боялися. У своi майже сорок рокiв вона стала для свого поколiння зразком успiшного адвоката.

У конторi ходили чутки, що ii призначать наступною Managing Partner. Джонсон уже був досить немолодим, i настав час визначати наступника. На це мiсце претендували всi партнери. Вони вже бачили себе там – халiфи, готовi щомитi замiнити правлячого халiфа. Ця посада була визнанням заслуг, Еверестом у свiтi адвокатури. Сара мала все, аби

ути призначеною на цю посаду: зразковий досвiд роботи, непохитну силу волi, працездатнiсть, з якою було важко конкурувати, – усе це скидалося на особливу форму булiмii, яка завжди примушувала ii рухатися вперед. Вона нагадувала альпiнiстку, яка вирушала до наступноi вершини, ледве пiдкоривши попередню. Для неi в тому й полягав сенс життя, котрий уявлявся як довге сходження, i час вiд часу вона запитувала себе, що станеться, коли вона опиниться на вершинi. Сара чекала на цей день, утiм, не надто на те сподiваючись.

Звичайно, ii кар’ера вимагала жертв. Зворотним боком успiшноi кар’ери була чимала кiлькiсть безсонних ночей i два невдалi шлюби. Якщо навiть Сара звикла часто повторювати, що чоловiки люблять тих жiнок, якi не затiняють iх, вона все ж визнавала, що два адвокати в однiй сiм’i – це занадто. Якось вона побачила в журналi – при тому, що майже iх не читала, – жорстоку статистику стосовно тривалостi шлюбiв мiж юристами. Вона показала ii своему тодiшньому чоловiковi, i вони добряче посмiялися. А за рiк пiсля того розiйшлися.

Через зайнятiсть на роботi Сарi доводилося жертвувати проведенням часу з дiтьми – у багатьох моментах ii не було поруч. Їi вiдсутнiсть на шкiльних святах, випускних ярмарках, танцювальних постановах, вечiрках з нагоди днiв народження, канiкулах спричиняла значно бiльше докорiв сумлiння, нiж вона хотiла визнавати. Сара знала, що надолужити цi моменти неможливо, i ця думка мучила ii. Їй добре було знайоме почуття провини матерiв, якi змушенi працювати. Сара зiштовхнулася з ним ще вiд народження Ханни, того жахливого дня, коли довелося вийти на роботу, залишивши п’ятиденну дитину на няньку, аби зайнятися термiновою справою. Досить швидко вона зрозумiла, що в тому середовищi, в якому вона працювала, не було мiсця для зволiкань заплаканоi матерi. Тож Сара приховала своi сльози пiд товстим шаром тонального крему та вийшла на роботу. Почувалася пошматованою, роздертою на частини, але вилити душу було нiкому. Вона заздрила легкостi ii чоловiка, цiй захопливiй простотi всiх чоловiкiв, у яких, здавалося, таких почуттiв узагалi не iснувало. Вони заходили й виходили з домiвок iз нахабною безтурботнiстю. Вирушаючи зранку на роботу, вони брали з собою лише теки зi справами, тодi як iй доводилося всюди носити тягар власноi провини, наче черепасi важкий панцир. Спочатку вона намагалася боротися з цим почуттям, опиратися йому, не звертати на нього уваги, але iй так i не вдалося його позбутися. Зрештою, воно посiло свое мiсце в ii життi. Провина стала ii давньою подружкою, що всюди пхала свого носа, хоча ii навiть не запрошували. Вона була схожа на рекламний щит посеред поля, на бородавку на обличчi – потворну, неоковирну, якоi нiяк не можна було позбутися. Тож доводилося з нею миритися.

У колi своiх спiвробiтникiв i партнерiв Сара цього не показувала. Вона взяла за правило нiколи не говорити про своiх дiтей. Сара не згадувала про них у розмовах, не ставила iхнi фото в рамку на робочому столi. Коли iй доводилося iхати на прийом до педiатра чи на шкiльнi збори, яких не вдавалося уникнути, вона зазвичай казала, що вирушае на зустрiч поза офiсом. Вона знала, що краще пiти ранiше пiд приводом «пропустити чарочку», нiж обмовитися про проблеми з нянькою. Краще було брехати, вигадувати, заплутувати слiди – все, що завгодно, тiльки не визнавати, що в неi е дiти, iншими словами: пута, обмеження, скутiсть. Вони створювали перешкоди, заважали присвячувати час роботi, розвитку кар’ери. Сара згадуе, як одна жiнка в колишнiй конторi, де вона працювала, яку тiльки-но пiдвищили до посади партнерки, повiдомила про свою вагiтнiсть: ii в той же день повернули на посаду рядового спiвробiтника. То була тиха, невидима, звичайна жорстокiсть, проти якоi нiхто не насмiлювався виступити. З тiеi iсторii Сара зробила для себе висновки. Жодного разу, коли вона виношувала двох дiтей, вона не сказала про це своему керiвництву. На диво, ii живiт досить довго лишався пласким: аж до сьомого мiсяця ii вагiтнiсть майже неможливо було помiтити, навiть коли вона була вагiтна близнюками, нiби дiти в ii лонi вiдчували, що треба сидiти там тихо. То був iхнiй маленький секрет, така собi мовчазна угода мiж ними. Декретну вiдпустку Сара скоротила до мiнiмуму, повернувшись до офiсу вже через два тижнi пiсля кесаревого розтину – з бездоганною фiгурою, втомленим обличчям, ретельно прихованим пiд шаром макiяжу, з iдеальною посмiшкою. Зранку, перед тим як заiхати на парковку бiля контори, вона зупинялася на стоянцi бiля супермаркету, щоби дiстати iз заднього сидiння дитячi крiсельця та покласти до багажника, аби iх, бува, хтось не помiтив. Звичайно, ii колеги знали, що в неi е дiти, але вона робила все можливе, щоб нiколи iм про це не нагадувати. Секретарка мае право говорити про нiчнi горщики та про те, як у дитини рiжуться зубки, та аж нiяк не партнерка.

Таким чином Сара вибудувала абсолютно герметичну стiну мiж своiм професiйним i сiмейним життям: вони йшли кожне своiм шляхом, як двi паралельнi лiнii, що нiколи не перетинаються. То бу

а крихка, нестабiльна стiна, де-не-де вкрита трiщинками, i, можливо, одного дня ця стiна таки розвалиться. То й що? Їй подобалося думати, що дiти пишатимуться тим, що вона спромоглася побудувати i ким змогла стати. Вона намагалася компенсувати невелику кiлькiсть проведеного з ними часу якiстю цих нечастих посиденьок. Пiд час цих моментiв Сара ставала люблячою i турботливою матусею. Для всього iншого був Рон – «Magic Ron»,[20 - «Магiчний Рон» (англ.).] як прозвали його дiти. Вiн смiявся з цього прiзвиська, що перетворилося майже на супергеройське iм’я.

Сара взяла Рона на роботу через кiлька мiсяцiв пiсля народження близнюкiв. Вона не порозумiлася з Лiндою, попередньою нянькою, яка, крiм того, що постiйно запiзнювалася i не надто переймалася роботою, припустилася серйозноi помилки, за яку ii негайно виставили за дверi: забiгши посеред дня додому забрати папку, яку вона забула взяти зранку, Сара побачила, що Ітан, якому тодi було дев’ять мiсяцiв, лежав у своему лiжечку, залишившись на самотi в порожньому будинку. Лiнда повернулася з базару через годину iз Саймоном з таким виглядом, нiби нiчого й не сталося. На зауваження нянька заявила, виправдовуючись, що гуляе з близнюками по черзi, бо виводити iх разом надто важко. Сара викинула ii геть зi свого будинку того ж дня. Вiдпросившись з офiсу пiд приводом виснажливих болiв у попереку, протягом наступних днiв вона передивилася силу-силенну нянь, у тому числi й Рона. Здивована тим фактом, що на цю посаду претендуе чоловiк, вона спершу вiдхилила його кандидатуру – в газетах таке пишуть про подiбнi випадки… До того ж двое ii чоловiкiв виявилися не надто обiзнаними в сферi змiни пелюшок або годування з пляшечки, тож вона дуже сумнiвалася в тому, що чоловiки взагалi здатнi якось iз тим давати раду. І тодi вона згадала, як проходила спiвбесiду в «Джонсон i Локвуд», пригадала все те, що iй як жiнцi довелося зробити, аби потрапити до того середовища. Вiдтак вона вирiшила переглянути свое рiшення. Рон мав отримати свiй шанс, як i всi iншi. Резюме в нього було бездоганним, рекомендацii – переконливими. Крiм того, вiн сам був батьком двох дiтей i жив у сусiдньому кварталi. Було очевидно, що в нього е всi необхiднi для роботи якостi. Сара взяла його на роботу з двотижневим випробувальним термiном, протягом якого Рон чудово себе показав: вiн цiлими годинами грався з дiтьми, готував просто божественно, займався закупами, хатньою роботою, пранням, звiльняючи ii вiд усiх обтяжливих щоденних клопотiв. Дiти сприйняли його дуже добре – як близнюки, так i Ханна, котрiй тодi було п’ять. Сара тiльки-но розлучилася зi своiм другим чоловiком, батьком хлопчикiв, i вирiшила, що присутнiсть чоловiка в ii неповнiй сiм’i буде не зайвою. Можливо, наймаючи на це мiсце чоловiка, вона пiдсвiдомо хотiла переконати себе в тому, що так ii не позбавлять права бути дiтям матiр’ю. А згодом Рон перетворився на Magic Ron i став невiд’емною частиною iхнього життя.

Коли Сара дивилася в дзеркало, то бачила у вiдображеннi жiнку сорока рокiв, якiй усе вдалося: у неi трое прекрасних дiтей, доглянутий будинок у престижному кварталi, кар’ера, якiй багато хто заздрить. Вона була схожа на тих жiнок, яких можна побачити в журналах, – усмiхнена та успiшна. Їi ушкодження було невидимим, майже непомiтним пiд iдеальним макiяжем i костюмами вiд знаних модельерiв.

Проте вона була ушкоджена.

Як i тисячi жiнок по всiй краiнi, Сара Коен була розiрвана надвое. Вона була бомбою, готовою вибухнути будь-якоi митi.

Смiта

Селище Бадлапур, штат Уттар-Прадеш, Індiя

– Ходи сюди. Вмивайся. Не барись.

Це вже сьогоднi. Запiзнюватися не можна.

У дворi за хаткою Смiта допомагае Лалiтi обмитися. Та стоiть слухняно, сумирно, не опираеться навiть тодi, коли вода потрапляе iй в очi. Смiта перебирае мiж пальцями доччине волосся, що сягае аж до пояса. Їi нiколи не стригли – така тут традицiя, мiсцевi жiнки iнколи навiть цiле життя не чiпають жодноi волосини на головi. Вона роздiляе гриву доньчиного волосся на три жмутки та впевненими рухами сплiтае iх у тугу косу. Тодi простягае дитинi сарi, яке шила довгими ночами. Тканину iй подарувала сусiдка. Грошей на звичайну шкiльну форму в неi не було, але то не так важливо. Їi дочка i без того буде гарна, коли пiде до школи, запевняе вона себе.

Вона прокинулася на свiтанку, аби приготувати iй чогось на обiд – iдальнi у школi немае, тож дiтям доводиться приносити iжу з собою. Вона зварила рису, додавши до нього трiшки карi, яке тримала до свят та особливих випадкiв. Смiта сподiваеться, що Лалiта iстиме свiй обiд у школi iз задоволенням. Для того щоб навчитися читати i писати, треба мати багато енергii. Вiдтак складае ii обiд до iмпровiзованого ланч-бокса – металевоi коробочки, яку вона ретельно витерла й навiть трохи прикрасила. Їй не хочеться, аби дочцi було соромно перед iншими. Лалiта вмiтиме читати, як i вони всi. Як дiти джатiв.

– Припудри обличчя. Запали свiчку коло вiвтаря. Хутчiше!

У единiй кiмнатi хатинки, що слугувала водночас i кухнею, i спальнею

i капличкою, Лалiта пораеться коло маленького вiвтаря на честь iхнiх богiв. Запалюе свiчку та ставить ii бiля образiв, а наприкiнцi молитов вона зазвичай дзвонить у дзвiночок. Смiта разом iз дочкою проказують молитву до Вiшну, бога життя, творця всього живого, захисника всiх людей. Коли порушуеться свiтова гармонiя, вiн втiлюеться у якийсь зi своiх аватарiв, набуваючи форми риби, черепахи, вепра, лева з людським обличчям, а подеколи навiть людини, та спускаеться на землю, аби вiдновити баланс. Лалiта полюбляе сiдати ввечерi, пiсля вечерi, коло цього маленького вiвтаря та слухати маминi iсторii про десять аватарiв Вiшну. Уперше спустившись на землю в людськiй подобi, вiн став на захист касти брахманiв у iхнiй боротьбi проти кшатрiiв та наповнив ворожою кров’ю п’ять озер. Лалiта щоразу здригаеться, коли чуе цю частину розповiдi. Граючись, вона завжди поводиться обережно, аби часом не розчавити якусь мурашку чи павучка – хтозна, може, Вiшну зовсiм поряд, втiлений у подобi одного з цих крихiтних створiнь… Бог може будь-якоi митi опинитися на кiнчику ii пальця… Ця думка ii лякае й зачаровуе водночас. Нагараджан також залюбки слухае Смiту, сидячи вечорами бiля вiвтаря. Його дружина неперевершено розповiдае iсторii, хоча сама нiколи не вмiла читати.

Цього ранку на iсторii немае часу. Нагараджан уже давно пiшов, як завжди, коли сходило сонце. Вiн полюе на щурiв, так само, як i його батько, працюе на полях, що належать джатам. Тут iснуе давнiй звичай: будь-яка справа, будь-якi професiйнi навички (навiть секрети мистецтва полювання на щурiв голiруч) передаються у спадок, вiд батька до сина. Гризуни нищать врожаi та проривають пiд землею цiлi лабiринти. Нагараджан свого часу навчився розпiзнавати в землi цi малесенькi специфiчнi отвори. «Треба бути уважним, – повчав його батько. – І терплячим. Не бiйся. Спочатку щури тебе добряче покусають. Але згодом ти навчишся». Вiн пам’ятае, як у дев’ять рокiв спiймав свого першого щура. Вiн засунув руку до нори – i його пронизав гострий бiль: щур вкусив його за ту чутливу дiлянку долонi, мiж великим i вказiвним пальцями, де шкiра така тонка й нiжна. Нагараджан зойкнув i висмикнув руку – з неi юшила кров. Батько лише розсмiявся. «І знов невдача. Ти маеш дiяти швидше й повинен заскочити його зненацька. Спробуй-но ще раз». Та Нагараджан боявся, вiн ледь стримував сльози. «Ще раз!» Вiн шiсть разiв брався за це знову, витримав шiсть укусiв, перш нiж вийняти зi сховку величезного щура. Батько взяв гризуна за хвiст, ударив головою об камiнь, а тодi знову простягнув його синовi. «Ось i все», – просто сказав вiн. Нагараджан узяв мертвого щура, свiй перший трофей, i понiс додому.

Мати спочатку перев’язала йому руку. Потiм засмажила пацюка, i вони з’iли його разом на вечерю.

Далiти – такi, як Нагараджан, – не отримують грошей за свою роботу, а лише мають право забрати те, що спiймають. Це своерiдний привiлей: щури належать джатам, бо саме вони е власниками полiв, а отже, можуть розпоряджатися тим, що на них росте, i тим, що перебувае в землi.

Смажений щур смакуе не так уже й погано. Дехто каже, що на смак нагадуе курку. Це курка бiдноти, курка далiтiв. Єдине м’ясо, яке в них е. Нагараджан каже, що його батько з’iдав щурiв цiлком, зi шкiрою та шерстю, залишаючи тiльки хвiст, що не перетравлювався. Вiн насаджував гризуна на паличку, обсмажував його над вогнем i жував. Лалiта смiеться, коли вiн розповiдае цю iсторiю. Смiта ж волiе знiмати з них шкiру, i ввечерi вони iдять щурiв, упiйманих вдень, iз рисом, що його Смiта замiсть соусу поливае водою, в якiй вiн варився. Інодi вона готуе щось iз того, що перепадае iй вiд родин, у чиiх домiвках вона вичищае туалети, – жiнка приносить це додому i дiлиться з сусiдами.

– Твiй бiндi. Не забудь.

Лалiта порпаеться у своiх речах i витягае невеличкий флакон iз лаком, який вона знайшла одного дня, граючись бiля дороги (вона не наважувалася сказати своiй матерi, що вкрала його, коли той випав iз сумки жiнки, що проходила повз неi). Флакончик закотився до канави, звiдки дiвчинка й пiдняла його та притиснула до грудей, мов найцiннiший скарб, щоб нiхто не побачив. Увечерi вона принесла свою здобич додому, заявивши, нiбито знайшла його, – ii переповнювали радiсть i сором водночас. Якби тiльки Вiшну знав…

Смiта бере флакончик iз доньчиних рук i малюе на ii чолi червону круглу цяточку. Вона мае бути iдеально круглою – це делiкатна технiка, яку, втiм, можна швидко опанувати, якщо трохи попрактикуватися. Мати легенько торкаеться поверхнi намальованоi цяточки кiнчиком пальця, а тодi присипае ii пудрою. Бiндi – «трете око», як його тут називають, – допомагае зберiгати енергiю та пiдвищуе концентрацiю. Лалiтi це сьогоднi знадобиться, думае ii мама. Вона оглядае маленьке правильне кружальце на чолi дитини й посмiхаеться. Лалiта гарненька. У неi тонкi риси обличчя, чорнi очi, а вуста своiми обрисами нагадують квiтку. І зелене сарi iй дуже пасуе. Почуття гордостi за свою доньку-школярку переповнюе Смiту. «Хоч вона iсть на вечерю щурiв, зате вмiтиме ч

тати», – говорить сама до себе жiнка, беручи доньку за руку та прямуючи до шосе. Мати переведе ii через дорогу – вантажiвки вiд самого ранку iздять одна за одною з шаленою швидкiстю, а для пiшоходiв немае нi свiтлофорiв, нi переходiв.

Уже ближче до дороги Лалiта пiднiмае стурбований погляд на матiр: ii лякають не вантажiвки, а цей новий свiт, не вiдомий ii батькам, у якому iй доведеться розраховувати лише на власнi сили. Смiта вiдчувае цей благальний погляд; простiше було б повернутися додому, взяти кошик з очерету, повести дитину за собою… Але нi, вона не хоче бачити, як Лалiту нудить бiля канави. Їi дочка пiде до школи. Вона вмiтиме читати, писати i рахувати.

– Поводься добре. Будь чемна. Уважно слухай учителя.

Цiеi митi дiвчинка на вигляд така розгублена, настiльки тендiтна, що Смiтi хочеться взяти ii на руки й нiкуди не вiдпускати. Їй доводиться тамувати в собi це бажання, стримувати емоцii. Учитель сказав «добре», коли Нагараджан пiшов просити його взяти дочку до школи. Вiн подивився на коробку, в яку Смiта склала всi iхнi заощадження – задля цього вони багато мiсяцiв дбайливо вiдкладали монети. Вiдтак схопив ту коробку i сказав «добре». Смiта розумiла це, тут усе так працюе. За допомогою грошей можна переконати будь-кого. Нагараджан повернувся до дружини з гарними новинами, i вони з того неймовiрно радiли.

Вони перетинають дорогу, i ось настае той момент, коли треба вiдпустити доччину руку по той бiк шосе. Смiтi так i кортить сказати: тiшся, доню, ти не пiзнаеш усiх прикрощiв мого життя, ти будеш здорова, не кашлятимеш так, як я, на тебе чекае краще, довше життя, тебе поважатимуть люди. Вiд тебе не тхнутиме цим ганебним запахом, цим незнищенним i проклятим смородом, ти зможеш жити гiдно. Нiхто не кидатиме тобi недоiдки, наче собацi. Тобi нiколи не доведеться опускати нi голови, нi очей. Смiтi так хочеться сказати iй усе це. Але мати не знае, як висловити це, як подiлитися зi своею донькою сподiваннями, шаленими мрiями, як розповiсти iй про цього метелика, що пурхае в ii животi.

Тодi вона нахиляеться до неi i просто каже:

– Іди.

Джулiя

Палермо, Сицилiя

Джулiя сiпнулася та прокинулась.

Сьогоднi вночi iй наснився батько. Коли вона була ще дитиною, вона обожнювала супроводжувати його пiд час «турне». Рано-вранцi вони всiдалися на його «веспу», причому вона вмощувалася не позаду, а спереду, на батькових колiнах. Над усе iй подобалося вiдчувати, як вiтер розвiвае волосся, коли мопед набирав достатню швидкiсть – вiд цього усвiдомлення безмежностi й свободи паморочилося в головi. Страху не було – ii мiцно обiймали татовi руки, тож з нею нiчого не могло трапитися. На крутих спусках вона верещала вiд задоволення та збудження. Дiвчинка дивилася, як iз-за обрiю, з-за берегiв Сицилii, сходить сонце, як оживають передмiстя, як пробуджуеться життя нового дня.

Найбiльше вона полюбляла дзвонити у дверi. «Доброго дня, це з приводу cascatura», – гордо повiдомляла вона. Інколи жiнки дарували iй якiсь солодощi чи гарну картинку, вiддаючи пакунок зi своiм волоссям. Вона з гордим виразом обличчя приймала цей трофей та передавала його papa. Вiн, у свою чергу, виймав iз сумки чавуннi ваги, котрi носив усюди iз собою; вони дiсталися йому вiд батька, а тому – вiд дiда. Зважуючи пасма, вiн визначав iхню цiннiсть та давав за них жiнкам кiлька монет. Колись вони обмiнювали волосся на сiрники, але з появою запальничок цю торгiвлю довелося згорнути. Тепер вони мусили платити готiвкою.

Тато частенько, смiючись, згадував лiтнiх жiночок, настiльки зморених i знесилених, що вже не могли виходити зi своiх спальних кiмнат, тож свое волосся вони спускали через вiкно, викидаючи кошик на мотузцi. Вiн вiтав iх помахом руки, забирав пасма волосся, а тодi клав грошi до кошика, що так само повертався до власницi.

Джулiя пригадуе, як смiявся батько, коли розповiдав iй про це.

Потiм вони йшли вдвох до iнших будинкiв.

– Arrivederci![21 - До побачення! (iт.)]

У перукарнях на них чекала вагомiша здобич. Джулiя любила цей вираз батькового обличчя, коли йому до рук потрапляла коса довгого волосся, рiдкiсного й дорогого. Вiн зважував його, вимiрював, проводив по ньому пальцями, перевiряючи текстуру та щiльнiсть. Тодi платив, дякував i виходив. Робити все треба було швидко, бо, крiм Палермо, у майстернi Ланфредi була сотня постачальникiв у всiх куточках Сицилii. Якщо поквапитися, вони встигнуть повернутися до обiду.

Ще якусь мить цей образ стоiть у Джулii перед очима – iй дев’ять рокiв, вона сидить на батьковiй «веспi».

Наступнi кiлька секунд виявилися розмитими, незрозумiлими, нiби реальнiсть намагалася втрутитися та змiшувалася зi сном, який щойно закiнчився.

Отже, це правда. Із papa стався нещасний випадок напередоднi, пiд час його подорожi. З якоiсь незрозумiлоi причини «веспа» з’iхала на узбiччя. Але ж вiн знае цей шлях напам’ять, вiн же сотнi разiв iздив цим маршрутом. «Може, якась тварина вибiгла на дорогу, – припускали рятувальники, – або йому стало зле». Нiхто не знае. Зараз вiн

ореться за життя у лiкарнi Франческо Саверiо. Лiкарi вiдмовляються робити якiсь прогнози. «Ви повиннi пiдготуватися до найгiршого», – сказали вони mamma.

Про найгiрше Джулiя навiть помислити не може. Батько ж не вмирае, батько вiчний, вiн – скеля, незворушна опора, особливо ii батько. П’етро Ланфредi був силою самоi природи, що завжди вiдзначав його друг, лiкар Сiньйоре, пропускаючи з ним чарчину grappa[22 - Граппа, виноградна горiлка (iт.).] та примовляючи: «Та вiн до ста рокiв доживе, от побачите!» Вiн, П’етро, справжнiй бонвiван, людина, що отримуе задоволення вiд життя та полюбляе хорошi вина, papa, патрiарх, начальник, пристрасний холерик, ii батько, обожнюваний нею батько, просто не мiг пiти. Не зараз. Не так.

На сьогоднi випадае день вшанування святоi Розалii. «Яка жахлива iронiя», – сумно всмiхаеться Джулiя. Сьогоднi мешканцi Палермо влаштують веселу ходу на честь своеi святоi покровительки i гулятимуть цiлий день. Festinu[23 - Фестиваль на честь святого покровителя мiста (iт.).]йтиме повним ходом, як i щороку. Зазвичай цього дня ii батько давав усiм працiвницям вiдпустку, щоб тi могли взяти участь в урочистих заходах – святковiй процесii вздовж Corso Vittorio Emanuele,[24 - Проспект Вiтторiо Емануеле.] – а потiм, коли вже стемнiе, подивитися на феерверк на Foro Italico.[25 - Італiйський форум.]

Джулii душа до свята не лежить. Не звертаючи уваги на радiсть, що пануе на вулицях, вона йде до лiкарнi, чергувати бiля батькового лiжка разом iз матiр’ю та сестрами. З виразу обличчя papa здаеться, що вiн принаймнi не страждае, – це трохи ii заспокоюе. Колись могутне батькове тiло сьогоднi на вигляд настiльки тендiтне, що здаеться, нiби в лiжку лежить дитина. Вiн здавався меншим, нiж ранiше, нiби схуднув чи всох. Може, так i стаеться, коли душа полишае тiло… Вона негайно вiдганяе цю скорботну думку. Їхнiй батько тут. Вiн ще живий. Треба покластися на це. Ураження мозку, як стверджують лiкарi. Цi слова означають: нiхто не знае, нiхто не може сказати, чи житиме вiн, чи помре. Здаеться, вiн сам iще не вирiшив.

«Треба молитися», – каже mamma. Сьогоднi вранцi вона просить Джулiю та ii сестер приеднатися до неi пiд час процесii на честь святоi Розалii. Заквiтчана Дiва творить дива, каже вона, колись вона вберегла мiсто вiд чуми, тож треба йти та благати ii про допомогу. Джулii не подобаються нi прояви релiгiйного шалу, нi скупчення людей, що лякають ii непередбачуваною поведiнкою. До того ж вона не вiрить у все це. Звичайно, вона хрещена, ходила на перше причастя – вона згадуе той день, коли, одягнута у традицiйну бiлу сукенку, вперше прийняла святе причастя пiд суворими, сповненими благоговiння поглядами ii сiм’i. Цей спогад, мабуть, один iз найпрекраснiших за все ii життя. Але сьогоднi вона не хоче молитися. Вона хотiла б лишитися бiля papa.

Мати наполягае на своему. Якщо лiкарi безсилi, тiльки Бог може врятувати його. Вона говорить це настiльки переконливо, що Джулiя раптом заздрить ii вiрi, цiй слiпiй вiрi, яка нiколи ii не полишае. Їi мати – то найбiльш набожна людина, яку вона тiльки зустрiчала. Вона щотижня ходить до церкви, слухаючи меси латиною i майже жодного слова не розумiючи. «Щоб шанувати Бога, розумiти не обов’язково», – любить повторювати вона. Джулiя врештi-решт погоджуеться.

Мiж собором i Quattro Canti[26 - Кватро Кантi (з iт. буквально – Чотири Кути) – народна назва П’яцца Вiльена, однiеi з центральних площ Палермо.] вони приеднуються до кортежу та натовпу шанувальникiв святоi Розалii. На площi – справжне людське море: всi зiбралися тут прославити Заквiтчану Дiву, гiгантську статую якоi проносили вулицями. У липнi в Палермо досить спекотно i все мiсто з його широкими проспектами заливае виснажлива задуха. Джулiя задихаеться в цьому натовпi. Вона вiдчувае, як у вухах починае гудiти, а перед очима все розпливаеться.

Скориставшись тим, що мама зупиняеться, аби привiтатися з сусiдкою, яка цiкавиться станом papa (ця новина облетiла вже весь квартал), Джулiя вiдходить убiк вiд процесii. Вона ховаеться в затiнку на бiчнiй вуличцi та пiдходить до фонтана, щоб освiжитися. Дихати пiсля цього знову стае легше. Коли вона приходить до тями, то чуе голоси, що лунають трохи вище вулицею. Двое carabinieri[27 - Карабiнери, iталiйськi полiцiянти.]в одностроi зупинили темношкiрого чоловiка. У нього мiцна статура i чорний тюрбан на головi, який охоронцi порядку вимагають зняти. Чоловiк бездоганною iталiйською мовою, у якiй, проте, вiдчуваеться iноземний акцент, заперечуе iм: вiн нiчого не порушуе, навiть готовий показати своi документи, але полiцейськi його не слухають. Вони нервуються, погрожують забрати його до вiддiлку, якщо вiн i далi вiдмовлятиметься виконувати наказ: хтозна, кажуть вони, може, вiн ховае зброю пiд своiм тюрбаном, а в цей святковий день, коли на вулицях повно людей, нiчого не можна лишати поза увагою. Чоловiк опираеться. Цей тюрбан, мовляв, – то ознака приналежностi до релiгii, i знiмати його на публiцi заборонено. Тим паче, що це не заважае iм перевiрити його особу, продо

жуе вiн, на фотографii у паспортi вiн так само в тюрбанi – цей привiлей наданий сикхам iталiйським урядом. Джулiя стурбовано спостерiгае за цiею сценою. Чоловiк дуже гарний: спортивна статура, тонкi риси обличчя, темна шкiра та на диво свiтлi очi. Йому близько тридцяти рокiв, не бiльше. Carabinieri пiдвищують голос, один iз них починае штурхати затриманого. Скрутивши його, вони ведуть сикха в напрямку полiцiйного вiддiлку.

Незнайомець не опираеться. Коли карабiнери проводять його повз Джулiю, вигляд у нього гiдний i водночас вiдсторонений. На мить iхнi очi зустрiчаються. Джулiя не вiдводить погляд – незнайомець так само. Трохи згодом вони зникають за рогом.

– Che fai?![28 - Що ти тут робиш?! (iт.)] – лунае з-за спини голос Франчески, змушуючи ii мало не пiдстрибнути вiд несподiванки. – Ми тебе скрiзь шукаемо! Andiamo! Dai![29 - Ходiмо! Ну ж бо! (iт.)]

Джулii, хоч як iй шкода, доводиться приеднатися до ходи разом зi старшою сестрою.

Увечерi вона нiяк не може заснути. Образ темношкiрого чоловiка не йде iй з голови. Вона не може втамувати хвилювання, змучуючи себе запитаннями: що з ним сталося, що йому зробили полiцейськi? Вони допитали його, може, навiть побили? Чи вислали назад до батькiвщини? Думки розбiгаються вiд марних припущень. Втiм, одне питання пригнiчуе ii дужче за iншi: чи слiд було iй втрутитися? І що вона могла зробити? Вона вiдчувае себе винною за ту пасивнiсть. Дивно, але вона не може збагнути, чому доля цього незнайомця так ii цiкавить. Якесь невiдоме почуття оселилося в ii серцi, коли вiн подивився на неi, – почуття, з яким вона досi не стикалася. Може, це допитливiсть? Чи спiвчуття?

Хiба що це якесь iнше почуття, назви якого вона ще не знае.

Сара

Монреаль, Канада

Сара знепритомнiла просто в залi суду. Спочатку ii фраза обiрвалася на пiвсловi, наче iй перебило подих, тодi вона обвела поглядом примiщення, немов раптом перестала розумiти, де перебувае. Жiнка спробувала продовжити свою промову, незважаючи на разючу блiдiсть обличчя та тремтiння рук, що виказували ii стан. Але в неi потемнiло в очах, нiби якась туманна полуда застелила iй зiр, а дихання пришвидшилося та зробилося уривчастим. Серцебиття, навпаки, сповiльнилося, i кров вiдлила вiд обличчя, мов води потiчка в пересохлому рiчищi. Тодi Сара й упала, втративши рiвновагу, майже так само, як свого часу розсипалися башти-близнюки Всесвiтнього торгового центру, якi називали колись непохитними. Вона впала в цiлковитiй тишi, не протестуючи, не благаючи про допомогу. Жодного звуку не зiрвалося з ii вуст – так падае картковий будиночок: тихо, майже грацiйно.

Коли вона знову розплющила очi, то побачила чоловiка в унiформi рятувальника, що схилився над нею.

– Вам стало зле, мадам. Вас привезли до шпиталю.

«Мадам», – звернувся до неi той чоловiк. Сара ледве прийшла до тями, та все ж звернула увагу на цю деталь. Вона ненавидить, коли ii називають «мадам» – це слово обпiкае ii, мов ляпас. У конторi всi знають: до неi можна звернутися «панi» чи «мадемуазель», у жодному разi не «мадам». Вона двiчi була замiжня, але й двiчi розлучалася, тож це бiльше не рахуеться. Крiм того, Сара терпiти не може це слово, що означае – «ви вже не молода, не юна панянка, а перейшли до категорii старших жiнок». Вона ненавидить анкети, в яких доводиться вiдзначати вiкову групу, до якоi належить. Зi спокусливою категорiею 30–39 довелося розпрощатися, змiнивши ii на значно менш привабливу 40–49. Своiх сорок рокiв Сара не помiтила. Так, iй нещодавно було тридцять вiсiм, потiм навiть виповнилося тридцять дев’ять, але на сорок рокiв вона аж нiяк не сподiвалася. Вона не очiкувала, що це станеться так швидко. «Пiсля сорока рокiв молодiсть закiнчуеться», – пригадала Сара фразу Коко Шанель, вичитану в якомусь iз жiночих журналiв, який вона тiеi ж митi закрила. Через це вона не змогла прочитати закiнчення речення: «Проте незрiвнянною можна лишатися в будь-якому вiцi».

– Мадемуазель, – одразу ж виправляе Сара, пiдводячись.

Вона намагаеться звестися на ноги, але рятувальник зупиняе ii обережним, проте водночас владним жестом. Вона протестуе, згадуючи про розгляд справи – важливоi та надзвичайно термiновоi, як це завжди бувае.

– Ви поранилися, коли падали. Треба накласти шви.

Бiля неi стоiть Інес, молода практикантка, яку вона взяла собi в помiчницi. Асистентка повiдомляе iй, що засiдання суду було перенесено. До того ж вона зателефонувала до офiсу та вiдклала всi наступнi зустрiчi Сари – Інес, як завжди, ухвалила швидке та ефективне рiшення. Одне слово – iдеальна помiчниця. Вона здаеться стурбованою станом Сари, пропонуе побути з нею в шпиталi, проте начальниця вирiшуе, що краще вiдправити ii до офiсу – там iз неi буде бiльше користi, принаймнi вона зможе пiдготувати документи до завтрашнього засiдання.

Чекаючи прийому у вiддiленнi невiдкладноi допомоги Chum, Сара впiймала себе на думцi, що, незважаючи на свою досить милу назву, в Унiверситетському лiкарняному центрi Монреаля немае нiчого привабливого.[30 - У текстi обiгруетьс

назва шпиталю (CHUM – Унiверситетський лiкарняний центр Монреаля) та канадський дiалектизм (chum – хлопець/дiвчина в значеннi «партнер, близький друг, коханець»).] Вона нарештi встае – час iти. Жiнка не збираеться чекати двi години заради трьох швiв на чолi, вистачить i звичайноi пов’язки, а iй треба повернутися на роботу. Лiкар зупиняе ii, примушуе знову сiсти: iй доведеться почекати, поки ii не оглянуть. Сара протестуе, але iй не залишаеться нiчого, крiм як пiдкоритися.

В iнтерна, який нарештi оглядае ii, довгi та тонкi руки. Вiн сконцентрований i ставить iй багато запитань, на якi Сара лаконiчно вiдповiдае. Вона не розумiе, чому вiн усiм цим цiкавиться, вона почуваеться добре, наголошуе на цьому кiлька разiв, але iнтерн таки продовжуе огляд. Знехотя, наче пiдозрювана, з якоi витягують зiзнання, Сара зрештою визнае: так, зараз е вiдчуття втоми. А як не втомитися, коли у вас трое дiтей, будинок, за яким треба доглядати, холодильник, який треба заповнювати, та ще й робота на повну зайнятiсть?

Сара не зiзнаеться, що десь протягом мiсяця просинаеться виснаженою. Що кожного вечора, коли приходить додому, пiсля вислуховування звiту Рона за день, вечерi з дiтьми, вкладання близнюкiв i перевiрки урокiв iз Ханною, вона падае на диван i засинае ранiше, нiж дотягнеться до пульта дистанцiйного керування вiд цiеi гiгантськоi плазми, яку нещодавно купила, та однаково нiколи ii не дивиться.

Вона нi слова не каже про бiль у грудях злiва, що дошкуляе iй уже деякий час. Без сумнiву, то якiсь дрiбницi… Вона не хоче говорити про це – не тут, не зараз – цьому незнайомцевi в бiлому халатi, що позирае на неi холодним поглядом. Зараз не пiдхожий момент.

Проте iнтерн мае занепокоений вигляд: у неi низький тиск, та ще й ця блiдiсть. Сара змушена прикидатися, хитрувати, вона добре це вмiе. Зрештою, така ii робота. Усi в офiсi знають цей жарт: «Як дiзнатися, що адвокат бреше? У нього губи ворушаться». Вона обводила круг пальця найхитрiших юристiв мiста, тож молодий iнтерн не стане iй на завадi. Просто несподiвана втома, ось i все. Професiйне вигоряння? Цей хитромудрий вираз викликае в неi посмiшку. Модна фраза, якою зловживають останнiм часом, – надто гучнi слова як на невеличку втому. Може, вона слабенько поснiдала вранцi чи недоспала… «Чи то мене просто давно не вигравали», – так i кортить iй докинути жартома, але, помiтивши суворий вираз обличчя iнтерна, вона вирiшуе вiдмовитися вiд будь-якоi спроби зблизитися з ним. Шкода, його можна назвати навiть гарним, зважаючи на його маленькi окуляри та кучеряве волосся, майже ii тип… Так, якщо вiн хоче, вона вживатиме вiтамiни. Посмiхаючись, вона згадуе про рецепт свого таемного енергетичного коктейлю: кава, коньяк i кокаiн. Дуже ефективний, йому варто спробувати.

Інтерн не в тому гуморi, щоб жартувати. Вiн пропонуе iй вiдпочити, з’iздити у вiдпустку. «Змiнити середовище» – вiн уживае саме цей вираз. Сара не може стримати смiху. Виявляеться, можна бути лiкарем i мати почуття гумору… Змiнити середовище? Як саме, скажiть, коли ваша ласка? Продати дiтей на eBay? Вирiшити, що вiд сьогоднiшнього вечора бiльше не треба iсти? Повiдомити своiм клiентам, що вона розпочинае безстроковий страйк у конторi? Вона веде ключовi справи, якi не може делегувати. Зупинятися не можна. Сара навiть не знае, що значить «узяти вiдпустку», – вона ледве може пригадати свою останню вiдпустку: це було в минулому чи в позаминулому роцi?… Тодi iнтерн видае цю безглузду фразу, яку вона волiла б не згадувати: немае незамiнних людей. Вочевидь, вiн узагалi не уявляе собi, що означае працювати в «Джонсон i Локвуд». Навiть гадки не мае, що означае бути Сарою Коен.

Вона хоче негайно пiти. Інтерн намагаеться затримати ii, говорячи про необхiднiсть провести ще деякi тести, але вона виходить з кабiнету.

Втiм, Сара не звикла все вiдкладати на наступний день. У школi вона вчилася добре – «сумлiнна учениця», як говорили ii вчителi. Вона ненавидiла робити щось в останню хвилину, навпаки – полюбляла «випереджати ситуацiю», як сама зазвичай це називала. Початок вихiдних або канiкул завжди присвячувався виконанню домашнiх завдань, пiсля чого учениця почувалася значно вiльнiше. В офiсi вона також завжди на крок попереду iнших – саме завдяки цьому вона й змогла прогресувати так швидко. Сара не залишае нiчого на волю випадку – вона дiе на ви-пе-ре-джен-ня.

Але не в цьому випадку. Не зараз.

Цей момент ще не настав.

Тож Сара повертаеться до свого звичного свiту – до зустрiчей, conf calls,[31 - Конференц-дзвiнкiв (англ.).] спискiв, справ, заяв, зборiв, нотаток, звiтiв, дiлових обiдiв, призначень, судових рiшень, трьох дiтей. Вона повертаеться на фронт, як добре навчений солдат, знову вдягае цю маску, яку звикла завжди носити i яка так iй пасуе, – маску усмiхненоi жiнки, якiй усе вдаеться. Ця маска лишилася цiлою, на нiй немае жодноi, навiть крихiтноi трiщинки. Повернувшись до офiсу, вона заспокоюе Інес та iнших колег: усе гаразд, то були дрiбницi. І все повертаеться на свое коло.

За кiлька тижнiв ii чекатиме

контрольне вiдвiдування гiнеколога. «Так, я щось вiдчуваю», – скаже вона зi схвильованим виразом обличчя, оглядаючи Сару. Лiкарка призначить iй низку обстежень iз варварськими назвами, якi навiть вимовити страшно: мамографiя, МРТ, комп’ютерна томографiя, бiопсiя. Обстеження, що самi по собi вже майже ставлять дiагноз. Проголошують вирок.

Але наразi цей момент ще не настав. Сара виходить iз лiкарнi, знехтувавши порадами iнтерна.

Наразi все добре.

Поки це не назвали, його не iснуе.

Кiмната насправдi невеличка,
Сюди хiба що лiжко може вмiститися.
Навiть не лiжко – дитяче лiжечко.
Саме тут я працюю, на самотi,
У повнiй тишi, день у день.

Звiсно, iснують машини, але в результатi
все виходить грубшим.
Тож на потiк це поставити не можна.
Кожна модель – це своерiдний еталон.
І кожна з них – це предмет моеi гордостi.

З часом моi руки перетворилися майже
на незалежнi частини тiла.
Якщо добре вiдпрацювати рухи,

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Примечания

1

Джати – етнiчна група в Індii. (Тут i далi прим. перекл., якщо не зазначено iнше.)

2

Дхарма (санскр.) – одне з найважливiших понять в iндiйськiй фiлософii та релiгii. Зазвичай означае сукупнiсть усталених норм i правил, дотримання яких необхiдне для пiдтримки космiчного ладу.

3

Спускайся! Швидко! (iт.)

4

Мама (iт.).

5

Мешканцi Палермо (iт.).

6

Однi з найвiдомiших iталiйських акторiв театру та кiно i режисерiв ХХ столiття.

7

Тато (iт.).

8

Хазяiн, власник (iт.).

9

Спрут (iт.), вiдома метафора на позначення iталiйськоi мафii.

10

Середа – зазвичай вихiдний день у школах.

11

Лабораторiя (iт.).

12

Паста, макароннi вироби (iт.).

13

Люба моя (iт.).

14

Бабуся (iт.).

15

Мiська бiблiотека (iт.).

16

Каннолi, вафельнi трубочки, iталiйський десерт (iт.).

17

ІТ-дiвчина (англ.).

18

З часткою капiталу компанii у власностi (фр. – англ.).

19

Керiвний партнер (англ.).

20

«Магiчний Рон» (англ.).

21

До побачення! (iт.)

22

Граппа, виноградна горiлка (iт.).

23

Фестиваль на честь святого покровителя мiста (iт.).

24

Проспект Вiтторiо Емануеле.

25

Італiйський форум.

26

Кватро Кантi (з iт. буквально – Чотири Кути) – народна назва П’яцца Вiльена, однiеi з центральних площ Палермо.

27

Карабiнери, iталiйськi полiцiянти.

28

Що ти тут робиш?! (iт.)

29

Ходiмо! Ну ж бо! (iт.)

30

У текстi обiгруеться назва шпиталю (CHUM – Унiверситетський лiкарняний центр Монреаля) та канадський дiалектизм (chum – хлопець/дiвчина в значеннi «партнер, близький друг, коханець»).

31

Конференц-дзвiнкiв (англ.).

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить