Кожен платить за себе
Ксеня Корчук

Нiчого в цьому життi не проходить безслiдно i кожному доведеться заплатити за власнi вчинки та помилки. Роман про кохання, розплату i боротьбу за те, щоб вижити у цьому несправедливому свiтi. Намагаючись звiльнитися вiд деспотичного чоловiка i приреченого шлюбу, Джулiя просить про допомогу свого колишнього хлопця. Тiкаючи в Киiв молодi люди вiдновлюють своi давно забутi почуття. Тiльки, як довго зможе тривати втеча закоханих? Яку цiну потрiбно буде заплатити нашим героям?

Ксеня Корчук

Кожен платить за себе

* * *

Нашi друзi, знайомi часто здаються нам дуже приемними та привiтними людьми, в яких все в життi добре. Але часто ми не здогадуемося, якi таемницi ховаються за закритими дверима iх домiвок. Так, як наша, здавалося б майже iдеальна пара – Джулiя i Саша.

Вiн – симпатичний, молодий чоловiк, у своiх 32 займаючи почесне мiсце в районнiй полiцii та готовиться стати мером мiста. Джулiя – чарiвна ледi з хорошими манерами, яка нiколи не була позбавлена чоловiчоi уваги, а молодi дiвчата таемно заздрили й намагалися наслiдувати ii.

До розкiшного будинку пiд’iхав срiблястий джип, з нього втомлено вийшов Сашко i вiдчинив дверi машини своiй дружинi. Тiльки сьогоднi Джулiя була зовсiм не схожа на себе. Лице Джулi було чимось дуже стривожене, а замiсть красиво укладеного довгого волосся – дуже коротка стрижка. А вишуканий одяг, який вона зазвичай носила замiнювали протертi джинси, футболка i пiджак Сашi, рукава, якого майже повнiстю ховали руки дiвчини, якi були складенi спереду. В неi нiколи не було звички ходити саме так. Пара вийшла з машини й попрямувала до свого будинку.

– Гей, Джулi, це ти? – вигукнув iх сусiд, вже трохи пiдстаркуватий чоловiк, який збирав яблука у власному городi – тебе не впiзнати – доречно пiдмiтив чоловiк.

– Доброго вечора, дядьку! – Джулi вiдповiла коротко, намагаючись уникнути будь-яких iнших питань.

– З приiздом, як там твоя родина? – Продовжував сусiд.

– Хто? А так, добре. Вибачте, я дуже втомлена з дороги – вiдповiла дiвчина не зупиняючись.

Подружжя зайшло в свiй будинок, за дверима якого вже через декiлька хвилин, сталося щось неочiкуване i трагiчне. Пострiл… Тиша… Нiхто вже не мiг впiзнати щасливу i чудову сiм’ю, яку всi знали ранiше. Нiхто i здогадатися б не змiг, якi саме таемницi ховалися за стiнами однiеi з найуспiшнiших пар мiста.

РОЗДІЛ І

Я вдома (6 мiсяцiв тому)

– Є хто дома? Я приiхав. – Прозвучало з дверей. Це був Устим – високий, чорнявий хлопець зi смаглявим обличчям. Його виразнi карi очi завжди горiли привiтним i вiдкритим поглядом. Простий хлопець з простим iменем, нiчим особливим не видiлявся, але завжди був веселою, дружелюбною i з великим серцем людиною.

– Устимку, – з радiсним голосом вибiгла з кухнi мама й обняла сина так, нiби вiн приiхав не з роботи, а вернувся з вiйни. Марiя Степанiвна була вже старша жiночка, в такому вiцi, коли змiстом життя стае: домашня господарка i життя власних дiтей.

Устим працював у Киевi, а це було досить далеко вiд рiдного мiста, тому вдома вiн бував не часто, а особливо за останнiй рiк.

– О, ну нарештi! А то мама сказала, що не дасть вечерi доки не приiде ii улюблений синочок – з жартом в голосi сказав брат Устима – Андрiй, з цими словами по дружньому його обняв.

Через декiлька хвилин вже вся сiм’я сидiла за одним столом, як у старi добрi часи, обговорюючи недавнi подii й смiючись один з одного.

– Закрийте дверi, а то ще сусiди на запах дерунiв прибiжать – жартуючи сказав Андрiй.

– Ну, якби не приiзд Устима, то нам би прийшлося самим до сусiдiв бiгти – дражнячи дружину вiдповiв Василь Петрович.

– Нема в тебе совiстi, Василю, – трохи обурено вiдповiла мама – як дитина приiжджае раз в пiв року, то можу i потiшитись – пiсля невеличкоi паузи додала, як була Джулiя то хоч Устима частiше бачила в дома.

Джулiя – то була Устимова колишня дiвчина, вони вже рiк, як розiйшлися, але це було справжне кохання, яке тривало три роки, тодi, дiйсно бачила сина мало не щотижня, i декiлька годин в дорозi його явно не лякали.

– А дiйсно, як там Джулiя? – насипаючи собi цукру в чай, запитав Устим.

Пiсля цього невинного питання мертва тиша полонила сiмейну розмову. Ця пауза, здавалася такою довгою, що складалося враження, що зараз повинна випливти якась нереально загадкова таемниця. Аж поки тато, як справжнiй голова сiм’i, взяв на себе вiдповiдальнiсть порушити мовчанку.

– Андрiю, – з обуренiстю в голосi сказав, – як, ти нiчого не сказав Устимовi?

– Щось сталося? – не витримав Устим.

– Та нiчого особливого, просто Джулiя вийшла замiж. – Трохи притишеним голосом вiдповiв Андрiй. – Не хотiлося тобi казати.

Нiхто ранiше не спiшив розказувати Устимовi про цю новину, тому що всi знали про його почуття до дiвчини, i нiкому не хотiлося ще раз розбивати його серце.

Пожвавлення в сiм’i явно стихло.

– Ну це, мабуть, добре. Я надiюсь – вона щаслива – монотонним голосом почав Устим. – Все нормально, ми вже рiк

к не разом, в цьому нема нiчого поганого.

– Правда? – з якоюсь ноткою надii в голосi спитала мама.

– Так, я надiюсь вони щасливi разом. І хто ii чоловiк?

– Та такий Олександр, ти, мабуть, його не знаеш-вiдповiла Марiя Степанiвна, i тiльки хотiла повести, що вiн нiякий проти ii прекрасного сина. Як на паузi ii перебив батько:

– Кажуть велика шишка в нашiй полiцii, i ще готуеться стати нашим новим мером мiста, через декiлька мiсяцiв у нас вибори будуть.

«Ну ясно, це тобi не простий дiджей на радiо» – подумав Устим. Не найкращi думки почали лягати в його голову i бажання допивати свiй чай та продовжувати розмову вже не було.

– Я йду розпаковувати сумку. Дякую, мам. – хлопець встав з-за столу i пiшов у свою кiмнату.

Насправдi, в нього нiколи не було звички розпаковувати своi валiзи, в основному просто витягував тi речi, якi йому потрiбнi. І цього разу нiчого не змiнилося – це був просто привiд, щоб залишитися наодинцi з власними думками i спогадами. Неважливо як давно вони розiйшлися, але глибоко в душi Устим завжди чекав, що вони будуть разом. Дiзнавшись про одруження дiвчини, едине, що залишалося зробити – це вiдпустити ii i позбутися вiд спогадiв, якi iх об’еднували i поставали перед ним такими щасливими i яскравими.

СПОГАДИ

Перша зустрiч

Устим пiшов прогулятися, але як сцени з фiльмiв, картинки з минулого поставали перед його очима. Навiть той спортивний майданчик, знайомий ще з дитинства, по-зрадницьки перенiс його думки в той день, як вiн вперше побачив Джулi.

Недiльного вечора, як правило, Устим грав з друзями в баскетбол. Вiн отримуе м’яч, декiлька секунд оцiнюе ситуацiю на полi, щоб передати пас у «правильнi руки», ще не встигае прийняти правильне рiшення, коли бiля iх iгрового поля появляються двое дiвчат, якi проходили мимо. Устим нiколи не забуде того моменту, коли вперше побачив Джулi. Ця дiвчина не змогла б пройти не помiченою. Їi грацiйна хода заставляла обернутися кожного, легка блакитна сукня контрастно дивилася на смаглявому тiлi, а вiтер нiжно боровся з ii акуратно укладеним довгим волоссям. Вона вiдносилася до тих жiнок, якими захоплювався i таемно хотiв кожен чоловiк.

Приховати власне зачарування Устимовi так i не вдалося – його погляд повнiстю застиг на молодiй дiвчинi, а м’яч з його рук покотився в зовсiм протилежну сторону, така реакцiя розвеселила дiвчат, вони посмiхнулися i проминули стадiон.

– Ей, ми тут граемо чи на дiвок зазираемо? – претензiйно крикнув Андрiй, коли дiвчат вже не було.

– А може, в мене тут важливiшi справи – не знаючи, що сказати, вiдповiв Устим.

Андрiй пiдбираючи м’яч з землi:

– Краще грай, ця дiвчина i так не твого рiвня.

– А може я колись на нiй одружусь.

– Так-так, звичайно – з неприхованою насмiшкою вiдповiв Андрiй.

Образ Джулii дiйсно надовго засiв у головi Устима, вiн дуже хотiв хоча б ще раз побачити ту дiвчину в блакитнiй сукнi. І все-таки удача повернулася до нього лицем.

Це було весiлля його хороших друзiв: Олi та Романа. Велике, пишне весiлля, на якому Устим був зi своею компанiею.

– До речi, там твоя майбутня наречена, – жартома сказав Андрiй, сiдаючи за стiл – може хоч познайомишся.

– Про що ти говориш?

– Ти вже забув? Як ми грали в баскетбол.

– То тут е ця дiвчина?

– Так, i зараз бiля неi крутиться дуже багато хлопцiв – конкуренцiя ще та. Вона – Олi подруга. Якщо не пощастить познайомитись, то ii звати Джулiя.

Устим i правда планував познайомитись – пiдiйшовши з якимось цiкавим i дуже веселим жартом, але навiть самоi можливостi пiдiйти, майже не було. Дiвчина, як завжди, виглядала просто вишукано i кожна деталь ii гардеробу була досконало пiдiбрана. Вiдповiдно уваги до неi було аж забагато, претендентiв потанцювати чи просто поспiлкуватися завжди вистачало. Особливо ii оточив своею увагою Толя – «надзвичайно красивий, дуже розумний, веселий i високоосвiчений хлопець» – саме так про себе думав Толiк, що думали iншi, то це вже не мало нiякого значення. Вiн настiльки перенасичував Джулiю своею увагою i лишньою турботою, що моментами це нагадувало переслiдування, i тiльки рiвень культури дiвчини не дозволяв iй прямим текстом вiдшити Толю.

Устим стояв надворi, вiн просто вiдпочивав вiд весiльного шуму, думаючи нi про що. Джулiя теж вийшла надвiр, як не дивно, сама. Вона сперлася руками на поруччя iмпровiзованого балкончика, бiля ресторану, мiж нею та Устимом була вiдстань всього декiлька метрiв. За час весiлля iм так i не вдалося познайомитися через велику кiлькiсть прихильникiв, хлопець вже давно здався у своiх спробах пiдiйти до дiвчини. А тут всього декiлька метрiв, але коли вiн глянув на Джулiю, то побачив у ii поглядi втому, просте бажання тишi та спокою. В якийсь момент йому навiть стало жаль дiвчини, якiй хотiлося просто вiдпочити вiд надмiрноi уваги. Добре, цю можливiсть прийдеться опустити, просто непомiтно насолоджуватися красивим жiночим силуетом пiд мiсячним свiтлом.

– Джулiя! – О, Боже, невже це знову Толя, таке враження, нiби деякi люди просто створенн

, для того, щоб руйнувати такi умиротвореннi моменти цього життя. – Де ти пропала? – З посмiшкою запитав Толiк обнiмаючи дiвчину за талiю, так нiби вони вже давно зустрiчалися, але Джулiя зразу ж забрала його руку.

«Невже це вiн питае за тих 5 хвилин, що я втекла, щоб вiдпочити вiд його нав’язливостi?!»– На жаль, не сказала, а тiльки подумала дiвчина.

– Я … я хотiла iти до дому – на ходу придумувала Джулi.

– Тодi я тебе проведу.

– Не треба я на таксi.

– Добре, я зараз викличу таксi й поiду з тобою, щоб переконатися, що все гаразд.

Це був такий момент, коли людина немае часу на роздуми, що сказати, а рiшення треба приймати вже i правильно. І коли ii розум блукав у пошуках правильноi вiдповiдi, погляд наштовхнувся на Устима.

– Я йду з ним – на цих словах Джулiя взяла Устима пiд руку, так нiби вони вже давно знайомi.

– Як тебе звати? – тихо i швидко запитала дiвчина.

– Устим – така ж тиха була вiдповiдь.

– Так, я йду з Устимом, нам по дорозi.

– Я думав… – розгублено почав Толя, вiн явно не чекав такого розвитку подiй – може даси менi хоч свiй номер телефону.

– Ой, мiй номер якраз заблокований оператором, неправильно введений пiн-код. Ну добре, ми пiшли, трохи спiшимо. Вибач, дякую за компанiю.

– Може, ще зустрiнемося? – з останньою надiею в голосi сказав Толя.

– Може… колись…щасливо! – вiдповiла Джулi вже iдучи в протилежну сторону.

Не можна сказати, що Устим був щасливчиком по життi, але в той момент не дочекавшись нiяких лишнiх рухiв вiд Устима, удача сама взяла його пiд руку i повела на довгу прогулянку.

– Вибач, за це – трохи соромлячись своеi поведiнки сказала Джулiя – вiн просто такий нав’язливий. Я зараз викличу таксi.

– Я з радiстю тебе проведу – спокiйно вiдповiв Устим, тодi коли в його головi вже горiли феерверки вiд блискучоi перемоги. – Помiтно, ти вже втомилась вiд цiеi надмiрноi уваги.

– О так, знаеш я й не планувала iти додому, але вернутися теж не зможу. Навiть з молодими не попрощалася. Вибач, я тiльки подзвоню сестрi, що я пiшла.

– Так, добре, я теж напишу.

Устим – Андрiевi в skype:

«Я вже пiшов, не дзвони менi й не пиши, забереш мiй пiджак».

Через хвилину дописав: «Забув, вибачишся перед Олею i Романом, що я не попрощався, придумай якусь серйозну причину».

Проводжання додому плавно переросло в довгу прогулянку. Їх спiлкування було таким легким i цiкавим, як мiж добрими друзями. Джулiя побачила в Устимовi веселого, вiдкритого i приемного хлопця. Устим у свою чергу помiтив прекрасний внутрiшнiй свiт дiвчини, який гармонiйно спiввiдносився з ii зовнiшнiстю. І ось так, прогулянка додому переросла в 3 роки закоханостi.

Невдале знайомство з батьками

Як i кожна пара закоханих, наша теж мала свое «але» – розкiшна дiвчина з багатоi сiм’i, яка зустрiчалася з простим хлопцем. Як не як, а своерiдна нерiвнiсть iнколи давалася взнаки. На певний час Джулii довелося забути про такi речi як: квiти на кожному побаченнi, дорогi подарунки й вишуканi ресторани, але вона любила Устима i ця жертва була для неi не такою ж великою.

Про те, що хлопець нiчим не вирiзнявся, знали i батьки Джулii, тому i сприймали це не серйозно – тимчасове балощi своеi доньки. І звичайно ж запрошувати в гостi, щоб познайомитися нiхто не спiшив. Одначе, без цього не обiйшлося, при чому в дуже неординарний спосiб.

То був звичайний недiльний ранок; батьки дiвчини поiхали до своеi родини в гостi та планували там залишитися на нiч. Вiдповiдно i нашi закоханi зустрiчали цей ранок разом – у Джулii. Але спокiй вихiдного дня раптово перервався:

– Джулi, вставай! – несподiвано почувся голос мами дiвчини.

Цi слова змусили за секунду пiдняти доньку з лiжка.

– О, Боже, Боже! Що робити? – схвильовано схопилася Джулiя – Устим, вставай! – вона почала будити хлопця, але вiн спав, насолоджуючись солодкими снами.

– Вставай! Моя мама тут! – повторила дiвчина, штурмуючи сонну фортецю подушкою.

– Що? Ти казала, що твоi батьки за мiстом.

– Вже нi. Тобi треба iти.

– Джулi, дай менi свiй фен, я не можу свiй знайти – знову крикнула мама, а ситуацiя починала нагострюватися.

– Секундочку, – Джулi з поспiхом до Устима – вона iде сюди, давай через вiкно.

Устим одягаючись:

– Там же нема балкону, може ще якiсь варiанти.

– Добре – вона вiддала решту одягу i буквально виштовхнула його в кiмнату навпроти. Це була спальня ii брата – Влада – русявого хлопця з зеленими очима, вiн вчився в мед академii, i планував у майбутньому стати великим хiрургом. А в момент появи Устим, вiн спокiйно спав у своему лiжку.

– Влад, я поясню тобi все пiзнiше.

І вже через декiлька секунд, Джулi спокiйно розмовляла зi своею мамою, з якою зустрiлася в коридорi.

Тiльки ситуацiя не стала легшою для Устима, оскiльки вiн навiть не був знайомий з ii братом.

– Можеш посидiти за компом, в мене вiльний вай фай, одним словом – роби що хочеш, тiльки не буди мене – сонним голосом пробурмотiв Влад, нi на секунду не задумуючись, щоб вставати з лiжка. Це дещо розчарувало Усти

а, тому що вiн чекав, що Влад зараз спробуе його вивести по якихось секретних чорних ходах з будинку i вже через декiлька хвилин вiн вдихне повiтрям – свободи, але Джулii брат продовжував спати.

Щоб врятувати себе вiд незручних моментiв цього життя, Устим пiдсунув важелезну тумбу з книжками до дверей, щоб iх неможна було вiдкрити ззовнi.

– Влад, iди снiдати! – знов прозвучав голос його мами.

Інколи маючи лишень одну умову, ii дуже важко не порушити. Устим явно занепокоiвся, вiн розумiв, що зараз прийдеться знехтувати единим правилом перебування у цiй кiмнатi.

– Я вже iду! – вiдгукнувся Влад, зрозумiвши, що поспати йому так i не дадуть. – Боже мiй, свята недiля, в цьому домi нiхто совiстi немае.

– Вибач.

Влад встав зi свого лiжка i почав одягатися:

– Перейдiмо до тебе. Ти хто?

– Джулii хлопець.

– Володя…Богдан…

– Взагалi то …

– Устим, я знаю – смiючись вiдповiв Влад – ти би бачив свое лице. Я багато про тебе чув.

– Ти менi допоможеш звiдси вибратися?

– Навiщо? Я тебе презентую як свого друга, може поснiдаемо разом, познайомишся з нашими батьками.

– Думаю, це не найкраща iдея.

– Якщо ти прийдеш до нас, як хлопець Джулi, то мама дуже строго до тебе вiднесеться, прямо може випитувати про твоi детальнi плани на майбутне, або скiльки ти заробляеш. А коли ти прийдеш, як мiй друг, то ставлення буде набагато лояльнiше.

– Вибач, але я краще пiду настоював на своему Устим.

– Добре, але мама з дiвчатами зараз нанизу накривають на стiл, так що пройти непомiченим не вийде. Хочеш я тобi, поки що покажу нашi кiмнати? Ти, здаеться, тут ще не був.

Недiльний снiданок був своерiдною традицiею цiеi сiм’i, коли нiхто не бiг на роботу чи не запiзнювався на навчання. То була однiею з улюблених традицiй Вiкторii Володимирiвни – збирати всю сiм’ю за одним столом. Тому й мама мала звичку будити своiх дiтей в недiлю до сiмейного снiданку: Джулiю, Влада i Лiзу (свою наймолодшу доньку).

– Так що iдемо на екскурсiю по дому – сказав Влад, рухаючись в сторону до дверей, i пiсля невеликоi паузи – а ти – сильний хлопець, в цiй тумбi медичних книжок за 5 рокiв мого навчання.

– Я боявся, щоб нiхто не вiдкрив дверi ззовнi.

– Тепер iх i зсередини важко вiдкрити. Там е замок, який закриваеться з середини. Але, як то кажуть «як голова не думае, то нехай руки працюють». Вiдсувай.

Дiйсно, в екстренiй ситуацii Устим не помiтив такоi дрiбницi. Не вiдчуваючи такоi ж напруги, що декiлька хвилин тому, вiдсунути тумбу назад було набагато важче, а декiлька книжок випадково впали.

– Через тебе моя «Фiзiологiя» постраждала.

Устим бувши вже у пiднесеному настроi вирiшив, вдати, що не розчув i пожартувати:

– Що? Та твоя фiзiономiя, нiби в порядку.

– Взагалi то, я про книжки.

Але Устим не змiг не блиснути своiм почуттям гумору:

– Твоя «Сексологiя», здаеться теж валяеться – пiднiмаючи посiбники з пiдлоги.

– Якби не твоя, то ми б тут не зустрiлися – пiдхопив Влад.

Вони обидва засмiялися з влучно пiдiбраного жарту. Намагаючись пiдколоти один одного, вiдносини в них склалися дуже дружнi. Влад був готовий впустити Устима в коло своеi сiм’i, як хлопця або навiть майбутнього чоловiка сестри, а Устим у свою чергу знайшов дуже хорошого друга.

Влад проводив невеличку екскурсiю по власному будинку, показуючи гостьовi кiмнати. Їх дiм зсередини виглядав як невеличкий замок: гiпсова лiпка на стiнах, великi мальованi картини з природою, дорогi лампи на стелях та дубовi, масивнi меблi в кiмнатах. Все виглядало вишукано i зi смаком, Устим не мiг згадати, коли вiн востанне був в таких красивих кiмнатах. Мама любить, коли все бездоганно – провадив Влад, – час вiд часу вона робить ремонт або мiняе меблi, чи докупляе якiсь оригiнальнi предмети iнтер’еру. вона цим захоплюеться … О, а це колекцiя слонiв мого тата, до них краще взагалi не торкатися – дико дорогi, тато може годинами про них розказувати – це його хобi.

Влад показував на креденс, де були десятки оригiнальних i дуже красивих фiгурок слонiв.

– Влад! – перервав його голос мами, яка стояла на порозi – iдемо снiдати…В тебе гостi?

– Доброго ранку, Вiкторiя Володимирiвна! – привiтався Устим.

– Це …це мiй друг, в мене були проблеми з комп’ютером, вiн прийшов подивитися…Ну, i я заодно вирiшив показати татову колекцiю.

– Так рано? – здивувалась мама.

– Я потiм буду зайнятий i вже прийшов як змiг – вiдповiв Устим.

– Ясно, тодi може приеднаешся до нас за снiданком.

– Та нi я, мабуть, вже пiду.

– Влад, запроси свого друга, я наполягаю. – Вiкторiя Володимирiвна завжди була приязною хазяйкою – я люблю, коли в нашому домi гостi, а особливо, коли це друзi моiх дiтей i такi хорошi.

Устим iй дiйсно сподобався, склавши враження ввiчливого, симпатичного молодого чоловiка.

Джулiя якраз з Лiзою накривали на стiл. Серце дiвчини чуло щось не ладне i iй залишалося тiльки надiятися, що Влад вже якимось чином вивiв Устима з дому, аж раптом:

– Дiвчата, накривайте на 6 персон, до нас приеднаеться друг Влада – пролунав голос

мами.

Джулiя остаточно застигла в напруженнi, але коли побачила як на сходах появилися Влад з Устимом, тарiлка вислизнула з ii рук, нiби своiм дзвоном намагалася вивести дiвчину з цього зачарованого стану.

– Джулi, чому ти така неуважна. це мiй улюблений сервiз – трохи сердито сказала Вiкторiя Володимирiвна.

– Вибач, а нам обов’язково його запрошувати, можливо, Влада друг спiшить кудись – з надiею в голосi спитала Джулiя, замiтаючи осколки вiд тарiлки.

– Перестань, так не гарно, до речi, дуже милий i симпатичний хлопець – з загадковою посмiшкою вiдповiла мама.

В Джулii вже не було, що сказати ii надiя остаточно померла. Хлопцi спустившись сiли за стiл. Хоч запах свiжих млинцiв вперемiшку з ароматом кави мiг покорити будь-кого, але в Устима було едине бажання – якнайшвидше втекти з цього красивого дому. Владовi ж здавалося, що все йде по його грандiозному плану, хоч як виявилося, вони не врахували однiеi маленькоi, але дуже важливоi деталi.

– Кави? – Вiкторiя Володимирiвна до Устима.

– Так, дякую.

– Прошу. Я навiть не спитала, як тебе звати. – подаючи каву згадала мама.

Тiльки придумувати собi нове iм’я не було змiсту, якщо Устим планував серйознi вiдносини з Джулi.

– Устим.

– Так? – здивувалася Вiкторiя Володимирiвна, а я думала це рiдкiсне iм’я? Та вже далеко не вперше його чую, в Джулii е хлопець теж Устим. Ми ще навiть незнайомi.(до доньки) – Коли ти нас познайомиш?

– Не знаю.

Вiкторiя Володимирiвна почала пояснювати ситуацiю Устиму:

– В Джулii е хлопець, вони вже досить довго разом, але….

– Все, хватить з мене цього цирку – не витримала Джулi.

Те що вона ненавидiла у своему життi – це брехати, а особливо близьким для себе людям. Дiвчина пiдiйшла до Устима i поставила свою руку на його плече:

– Мама, це мiй Устим, а не Владин друг.

Влад:

– Джулi, ти все зiпсувала, ну нащо?

Мама здивовано i з розчаруванням у голосi:

– Що? Вiн тут ночував?

Джулiя:

– Так, я вже не маленька дiвчинка.

Вiкторiя Володимирiвна нiби завмерла, усвiдомлюючи, що вiдбуваеться насправдi. В ii очах Устим з приемного молодого хлопця перетворився на покидька, який осоромив ii дочку. Мама була вiд початку не в захватi вiд цих вiдносин ii дочки. Вона нiчого не сказала Устимовi, але кинула на нього такий озлоблений погляд, який замiняв тисячi слiв.

– Боже, який сором… в моему домi – заледве проговорила мама Джулii.

Устим встав:

– Вибачте… за все. Я, мабуть, пiду.

Його нiхто не спробував зупинити, Джулi тiльки спокiйно провела до дверей.

– Менi жаль, що так вийшло – прошептав Устим до Джулii та поцiлував у щоку.

Дiвчина опустила голову, вона знала, що зараз ii чекае напружена розмова з матiр’ю. традицiйний сiмейний снiданок був зруйнований. А ранкова кава стигла на столi. Найгiршим для Вiкторii Володимирiвни був не той факт, що ii дочка вже виросла, а те, що це був не той хлопець з яким би вона хотiла бачити Джулiю.

Вийшовши з будинку, Устим оглянувся ще раз на прекрасний палац, де жила його кохана, ii дiм був дуже красивим, але тепер вiд нього вiяло холодом i неприязнiстю. Чи хоч колись тут будуть радi його бачити? І цiкаво, якби Устим був багатим бiзнесменом чи полiтиком, чи пив би вiн зараз запашну каву з млинцями у будинку Джулii?!

Дiвчина вищого рiвня

Устим просто чудово проводив час, коли був наодинцi з Джулi. Вiн нi з ким ще не був таким щасливим як iз нею, це була саме та дiвчина з якою, йому хотiлося бути. Інколи в його голову пiдкрадалася думка, чине занадто вона хороша для нього. Але тодi, коли Устимовi тiльки пiдкрадалася така думка, то iх друзi знайомi мiж собою вiдкрито говорили про це, яка Джулiя «вишукана, розумна i привабливоi зовнiшностi дiвчина з багатоi сiм’i», а Устим, хiба що «веселий дi-джей на радiо».

Коли наша пара проводила свiй вiльний час з друзями чи родичами, це неодноразово ставило пiдводнi каменi в iх вiдносини.

Деякi друзi Устима для Джулii здавалися дивними та з дурними приколами, якi вони в свою чергу вважали дуже смiшними й крутими. Не раз намагаючись пiдколоти Устима, могли прозвучати жарти в стилi «Що ти в ньому знайшла?», «Джулi як ви розiйдетеся – я тобi подзвоню» або «Я думав, що лиш дiвчата приворожують хлопцiв, а у вашому випадку, здаеться, навпаки». На такi жарти нi Устим нi Джулi не знали як правильно реагувати та виходило по рiзному. Так що, важко сказати, що дiвчина була в захватi вiд товаришiв свого хлопця.

А от для Устима Джулii друзi та родина – це було справжне випробування. На початку йому приходилось робити безлiч речей, яких вiн нiколи або майже нiколи ранiше не робив, таких як: пропускати дiвчину вперед, подавати руку, вiдчиняти перед нею дверi, вiдсувати iй крiсло, забирати верхнiй одяг, щоб повiсити, та багато iншого. А коли вiн забував про щось iз цiеi безлiчi норм етикету, то дiвчина тихо i культурно йому це нагадувала. Знання цих правил, був для Устима своерiдним дрескодом, щоб пройти в коло близьких для Джулii людей.

А ii друзi, вони б звичайно нiколи б собi не доз

олили якихось жартiв в стилi Устимових товаришiв, але за спиною, не раз пiднiмалася тема в стилi: «Джулi могла б собi знайти i кращого». І не подаючи вигляду Устим не раз мiг помiтити на собi чийсь зверхнiй погляд, тому й часто пiд час розмов хлопець вiддавав перевагу мовчанню i нейтралiтету. Хоч i розмови друзiв його дiвчини рiдко ставали для Устима цiкавими. Найпопулярнiшими темами iх дискусiй були: обговорення якихось маловiдомих для нього людей, подорожi i дорогi та дуже дорогi речi, якi варто купити.

Багато що в поведiнцi та мисленнi друзiв Джулii було не зрозумiлим для Устима, наприклад: «чому, коли ти iдеш на море е важливим вид на море з вiкна, якщо ти можеш бути на ньому скiльки завгодно; i така увага до готелiв пiд час поiздок, якщо ти хочеш подорожувати, то готель потрiбен, щоб переночувати, кинути валiзи i поiсти, а не iнтер’ери та кiлькiсть працiвникiв, якi тобi штучно посмiхаються; а цi вiчнi розмови про всякi брендовi речi, головне, щоб в одязi було зручно i тепло, а в чому перевага, щоб зайти в просторий магазин, де на одну пару черевикiв видiлена цiла поличка, а продавцiвконсультантiв бiльше нiж покупцiв, i тобi приходиться платити бiльше за рекламу, нiж за саму рiч; i яка все-таки рiзниця трьох мiсячнiй дитинi на костюмчик вiд якоi фiрми зригувати?!»

Друзi Джулii в очах Устима виглядали, як розбещенi грошима люди. Та й проводити свiй час у таких компанiях – було дорогим задоволенням, вони завжди обирали недешевi ресторани, де чай з десертом на двох дорiвнював його обiдам на цiлий тиждень.

Одного разу наша пара вечеряла з кращою подругою Джулii – Веронiкою i ii чоловiком. Вони розмовляли про…як Устим любив це називати «забаганки багатих». Веронiка:

– Хочу своему малому (це про свого 8-рiчного сина) зробити сюрприз Джулi, дивись, якi кроси я вибрала – подруга почала показувати фотографii кросiвок на своему смартфонi. – Цi 2500 грн, а цi – 3000 грн.

Устимовi пiсля почутих цифр було важко промовчати:

– Навiщо твоiй дитинi таке дороге взуття?

– Як? Що за дурне запитання? Я хочу, щоб вiн був щасливий.

– Коли менi було 8, я не знав скiльки коштував одяг, який носив, але коли я вертався пiсля iгор надворi додому, то завжди був брудний i мокрий, а мама на мене кричала так, нiби я когось вбив.

– Мене завжди батьки дорого одягали i я так буду одягати свою дитину – вiдстоювала свое Веронiка.

– Бiльшiсть мого одягу було зi старшого брата, але це немало для мене нiякого значення.

Веронiка з якимось спiвчуттям глянула на Устима:

– Вибач. Я завжди повинна була одягатися красиво, бо ми з Джулiею ще вiд маленького щонедiлi кудись ходили: то в кiно, в цирк, зоопарк; щотижня щось нове. В нас з Джулi було дуже веселе дитинство.

– Я не думаю, що це дуже веселе дитинство.

– Що? В тебе воно було краще?! – З посмiшкою заперечила Веронiка.

– Так. Це було круто. Зимою мiй дiдусь прив’язував нашi сани до машини, а iнколи й декiлька пар санiв i ми каталися аж поки хтось iз нас не падав; а лiтом, пам’ятаю як ми вiдстежували, коли сусiди пiдуть на роботу, щоб вилiзти на iх черешню. Одного разу, я навiть впав з неi та зломив руку, мiсяць проходив з гiпсом, а друзi приходили мене провiдувати, i на моему гiпсi малювали машинки та побажання одужувати, хтось навiть намалював черешеньку. Оце, я вважаю, було веселе дитинство.

Олег (чоловiк Веронiки) вирiшив пiдтримати розмову:

– Ну, не знаю, менi нiколи не подобалися такого типу розваги.

– А якi саме розваги? Пiсля школи iти на музику, потiм вчити уроки й дивитися телевiзор. Ви жартуете, це хiба весело?!

Веронiка:

– Мабуть, в кожного свое розумiння, що означае весело.

Джулi ця розмова явно не сподобалась:

– Устим, можна тебе на хвилинку.

– Щось сталося?

– Ідемо, поговоримо.

Джулiя з Устимом вiдiйшли вбiк. Тiльки хлопець не помiтив нiчого поганого в попереднiй дискусii:

– Тiльки недовго, бо в нас розгорiлася дуже цiкава розмова.

Джулiя глянула проникливим i трохи гнiвним поглядом:

– А я якраз хотiла про це поговорити. Перестань ображати моiх друзiв.

– Що? – Устим здивовано. – Ти серйозно? Як я iх образив? Коли я тихо слухаю цi «дуже цiкавi» розмови про нiкому непотрiбнi дорогi забаганки твоiх знайомих, то ти кажеш, чому я весь час мовчу, а коли пiдтримую розмову – ображаю твоiх друзiв.

– Я не знала, що iх компанiя складае для тебе таку проблему.

– Це не проблема, але бiльшiсть твоiх друзiв поводять себе так, нiби iм належить пiвсвiту i вони лиш думають, як задовольнити власне «его». Бути в iх компанii гiрше нiж усвiдомлювати, що майже вся моя зарплата залишаеться в дорогих ресторанах. – Устим на емоцiях трохи розiйшовся, i в нього вирвалося бiльше нiж вiн хотiв сказати.

– Що? – ображено перепитала Джулiя – значить зустрiчатися зi мною це для тебе так морально i фiнансово важко, та тебе й особливо нiхто не заставляе.

– Вибач, я наговорив лишнього.

– А менi вже й не хочеться продовжувати цю розмову.

– Я правда, не хотiв нiкого образити.

До iх столика пiдiйшов офiцiант i под

в десерт, Веронiка махнула рукою, щоб наша пара вже поверталася до них.

– Ідемо, вже принесли десерт, за який тобi прийдеться заплатити левову частку вiд своеi зарплати.

– Джулi, чекай. – Устим взяв ii за руку – я не хочу, щоб мiж нами були сварки. Як менi спокутувати свою вину?

– Нiчого не треба, iдемо.

– Я не хочу, щоб ти на мене ображалася.

– Добре, пам’ятаеш мою тiтку Марту з Кременчука, вона з чоловiком приiжджають цього тижня i в недiлю в нас буде так би мовити родинна вечеря. Вони купили невеличкий готель бiля Одеси, будемо вiдмiчати початок нового бiзнесу. І ти будеш у списку запрошених, як мiй хлопець.

Частково Устим пожалiв, що запропонував спокутувати свою провину, бо ця вечеря обiцяла бути дуже нудною, а ще гiрше родичi Джулii будуть оцiнюючи дивитися на Устима, як на претендента влiзти у iх чудову родину.

– А може, ти ще подумаеш, якесь iнше покарання: скопати грядку чи якiсь виправнi роботи?

– Устим, буде весело! Якщо хочеш бути зi мною, то повинен навчитися ладити з моiми родичами i друзями.

– А вивчити пiв книжки етикету, це замало?

– Перестань.

– А можна я свое вибачення залишу, а питання «як спокутувати свою провину» заберу.

– Все буде добре. Ідемо. – Джулiя взяла Устима за руку i повела до iхнього столика. В неi були серйознi плани на рахунок свого хлопця, тому що було важливим як Устим виглядатиме в очах ii близьких людей.

Футбол чи святкова вечеря?!

Суботнiй вечiр Устим проводив вдома, у компанii брата i двох його друзiв: Дiми i Юри.

Дiма: – Отже, завтра великий день «Динамо» грае з «Барселоною». Фiнал. В кого зустрiчаемося?

– Можна i в нас. – запросив Андрiй Устим: – Хiба це завтра?

Юра: – Не сором моi тапочки, як ти не знаеш, коли фiнал нашоi збiрноi?!

Устим: – Народ, що менi робити? Я завтра не зможу.

Юра: – Та нiчого, може попросимо i свiтовий чемпiонат трохи перенесуть.

Устим: – Я серйозно. Я мушу iти на нереально нудну вечерю з родичами Джулii.

Андрiй: – То не йди. Думаю, твоеi вiдсутностi нiхто не помiтить.

Устим: – Я мушу пiти. Що я маю Джулii сказати, що не зможу, бо хочу футбол подивитися? – трохи задумавшись, пiсля короткоi паузи додав. – Нi, дiвчата такого не зрозумiють.

Дiма: – Ну, то придумай щось.

Устим: – Що? Я не можу iй брехати.

Юра: – Чого? Ти що iй нiколи не брехав? За три роки?

Устим задумався: – Нi, я мiг, хiба що уникати вiдповiдi або iгнорувати запитання, якщо дуже треба, але я iй нiколи не брехав.

Дiма: – То раз в три роки можна. Скажи, що ти захворiв, вiд цього нiхто не застрахований, i всi хвороби приходять раптово.

Андрiй: – А ще, ти ж i так залишишся вдома. Нiкуди не потрiбно iти, всi до нас прийдуть.

Устим: – Я навiть не знаю.

Юра: – А що тут знати, там тебе i так нiкому не треба. Джулiя буде зi своiми дорогими родичами, а ти в себе вдома, нiхто не скаже. Що тебе ще стримуе?

Дiма: – Будь патрiотом! Хто буде за «Динамо» вболiвати, як не ми?

Устим: – Може й так. Я ж нiчого поганого не зроблю.

Андрiй: – Тодi, завтра всi до нас на пiв 8.

Все було домовлено i команда патрiотiв-вболiвальникiв чекала на завтрашнiй чемпiонат.

Наступного дня Устим подзвонив до Джулii та жалiбним голосом повiдомив про «страшний вiрус», який вiн пiдчепив. Розказав, як в нього пiднялась температура, загальна втома, горло болить, i взагалi нема бажання далi жити й так далi… Одним словом, все, що в його силах – це лежати в лiжку i пити гарячий чай, Джулiя без найменшого сумнiву щиро повiрила у «важку хворобу» свого коханого, i трохи розстроiвшись, побажала видужувати. Устим проковтнув солодку пiлюлю власноi брехнi з невеликим камiнцем вини пiшов зустрiчати хлопцiв.

Пiца, пиво, друзi, захоплений i насичений чемпiонат по футболу – життя – класна рiч. Кiмната наповнена емоцiйними розмовами та вигуками. Для Устима цей вечiр був приемним i цiкавим, але одного маленького моменту вiн все-таки не врахував, що на другому кiнцi мiста хтось сильно скучае за ним.

Перший тайм закiнчився. Реклама. Дiма подаючи пустi коробки вiд пiци Устимовi:

– Іди на кухню по ще одну пiцу i коробки забери.

Устим не задумуючись взяв коробки i пiшов у сторону кухнi, але ледь встигнувши переступити порiг кiмнати, як перед ним стояла Джулiя зi строгим лицем i поглядом переповненим розчарування.

Той вечiр для дiвчини не був таким же приемним, оскiльки майже всю вечерю вона вiдчувала бiля себе нестачу Устима. Їй було жаль коханого i вiдчуття, що йому погано, а ii нема поруч мучило дiвчину. І не чекаючи завершення святкування, Джулiя купила фруктiв i поiхала до Устима, щоб полiкувати та пiдтримати його.

Але на ii превелике здивування, зайшовши в дiм, замiсть хворого Устима, вона побачила як ii хлопець в компанii друзiв весело й емоцiйно проводили час разом. Футбол? Це те на що Устим ii промiняв i ще й нагло збрехав? Це було надто низько як для Джулii. І тепер емоцii переповняли вже ii, i вони були явно не позитивними.

– Швидко ти видужав. Я не чекала. – з образою в голосi сказала Джулiя i кин

ла пакет з фруктами на землю…

– Джулi, я все поясню. – тiльки дiвчина швидко вийшла, не бажаючи вислуховувати нiяких пояснень.

Устим вибiг за нею:

– Чекай.

– Я навiть не хочу з тобою говорити.

– Вибач, я знаю як це виглядае.

– Добре як би ти ще знав яке це вiдчуття.

– А якби ти знала, яке це вiдчуття проводити час з людьми, якi тебе постiйно зневажають.

– Про що ти говориш? Тобi нiхто нiчого поганого не сказав.

– Так, але ти просто цього не помiчаеш: з яким холодом твоя мама завжди дивиться на мене з першого дня нашого знайомства. Чи зверхне ставлення твоiх друзiв. Чи цi постiйнi питання в стилi, «якi в тебе плани на майбутне?», «чим ти займаешся?», «а ти плануеш мiняти роботу?», бо дiджей на радiо звучить не дуже перспективно.

– Перестань, вiдколи для тебе так важлива думка iнших?

– Бiда в тiм, що вона важлива для тебе. Я знаю, що всi говорять за моею спиною: «чи вiн зможе ii забезпечити в життi?», «чи зможе дати iй те, на що вона заслуговуе?», i взагалi, що я тебе недостойний. Ти зможеш, щось сказати, щоб це заперечити?

Джулiя промовчала, Устим мав рацiю, в порадах ii близьких часто могли пролiтати фрази в такому стилi.

– Ти мовчиш, бо це правда. Вибач, але я ненавиджу за це твоiх рiдних. І так я знаю, що поступив сьогоднi паскудно, але це не настiльки через той футбольний матч, як через небажання зустрiчатися з твоею родиною.

– Вав, я просто не маю слiв. А знаеш, може вони дiйсно правi, може мене не достойний чоловiк, який мене i мою родину може промiняти на дурнуватий футбол. І ще й розказуватиме, як ненавидить мою родину. Що скажеш?

– Я можу iгнорувати думки й слова iнших людей, але не можу iгнорувати твоi. Якщо ти так вважаеш, я не можу це змiнити.

– Зараз я так вважаю.

– Тодi, це все?

– Я думаю, що так. Бiльше не дзвони менi.

Джулiя пiшла, але змiсту зупиняти ii не було. І це був кiнець довгих i щасливих вiдносин двох закоханих людей.

Чому ти мене уникаеш… (на даний момент)

Устим ще довго прогулювався мiстом, намагаючись розiбратися в собi та позбутися спогадiв, якi вже давно вкоренилися. А тривала прогулянка i пекуче сонце повело Устима в магазин по мiнералку. То був старенький магазинчик на районнi, який би вже давно закрили, якби не молоденька i дуже балакуча продавщиця – Маша, нiхто з покупцiв не вiдмовляв собi у задоволеннi поспiлкуватися з дiвчиною, а вона в свою чергу знала все про всiх i жодна плiтка не могла пролетiти повз ii вуха.

Без лишнiх думок, вiдчинивши дверi крамницi, Устим побачив Джулiю, яка якраз розраховувалась на касi, вона виглядала такою ж красивою, як i тодi, коли вони ще були разом. Їi волосся акуратно зiбране блискучою шпилькою на бiк, а легка зелена сукня облягала тендiтну фiгуру. Пройшло стiльки часу, що Устимовi було якось незвично бачити свою колишню дiвчину, щось затиснуло його в серцi й мурашки побiгли пiд шкiрою. Ступивши декiлька крокiв Устим зупинився, очiкуючи на коротку розмову з Джулiею.

Дiвчина виходячи здивовано глянула на Устима, не очiкуючи такоi зустрiчi.

– Привiт! – Устим зупинився.

– Привiт! – з сухою посмiшкою вiдповiла Джулi й пройшла мимо так нiби це був якийсь далекий знайомий.

Така реакцiя дiвчини здивувала й одночасно зачепила за живе, невже пiсля всього, що мiж ними було, вiн навiть не заслужив на коротку розмову з Джулiею.

– О, мiй столичний хлопець повернувся! – помiтивши Устима, весело прощебетала продавщиця.

– Привiт, Маша!

– Якщо ще раз так затримаешся в своему Киевi – нам прийдеться ще раз знайомитися.

– Не хвилюйся, я тобi нагадаю про себе.

– Чому ти так засумував?

– Та нi, нi. Жара, хотiв мiнералки купити.

– Якоi? Це не жара, щось сталося.

– «Моршинськоi». Все добре.

– Боже, невже це через Джулi. Ви були прекрасною парою. Кажуть шлюб ii змiнив.

– Що значить змiнив?

– Пам’ятаеш, яка вона була завжди привiтна i весела. Тепер нi одного лишнього слова не скаже, я думаю, що в неi, можливо якiсь проблеми. 10 гривень. – Маша подала водичку.

– Це тiльки тобi так здаеться?

– Нi, деякi ii друзi теж розповiдали, що зустрiтись з Джулiею i поспiлкуватися – це велика рiдкiсть. Вона вже не така, як ранiше.

В магазин зайшли новi покупцi. Устим подав грошi:

– Ясно, дякую.

Зустрiч з Джулi та розмова з Машею ще бiльше заплутувала Устима. Вiн не мiг стати байдужим до дiвчини, хоч вона й не з ним, але нехай буде щаслива з iншим, але тепер вже все було пiд великим знаком питання.

Через декiлька днiв Устим таки вирiшив поспiлкуватися, хоча б через Фейсбук, тiльки переписування виявилася дуже короткою. Устим:

– Привiт! Я чув, що ти вийшла замiж, вiтаю!

– Так, дякую!

– Як в тебе справи? Все нормально?

– Так, все добре. Вибач, зайнята. Па.

Навiть в такий спосiб не вдалося поговорити. Подумавши декiлька хвилин Устим вирiшив ще щось дописати, але «що це?», на екранi висвiтлилося «нема в списку друзiв», невже Джулiя його видалила зi списку своiх друзiв у Фейсбуцi: «що сталося?», пiзнiше Устим подивився на iншi соцмережi

контакти, вайбер, скайп; дiвчина його видалила з усiх своiх контактiв. Нi, вiн ii таки напряму запитае, це вже дiйсно розiзлило Устима. Що сталося? Чим вiн завинив? Це все так не схоже на Джулiю, навiть пiсля iхнього розриву, вона так себе не поводила.

Устим розгнiвавшись кинув свiй телефон на пiдлогу, якраз в той момент, як в кiмнату зайшов Андрiй:

– Е, що це за летючi телефони по кiмнатi?

– Вона божевiльна, на питання «як в тебе справи?», видалила мене з усiх контактiв. Це нормально?

– Хто?

– Джулiя, коли ми з нею зустрiлися, то вона поводилася так, нiби ми ледве знайомi. Я не розумiю цiеi жiночоi логiки.

– А я не розумiю твоеi, Джулiя – замiжня жiнка. Забудь про неi.

– Я хочу. – Пiсля невеликоi паузи. – Я хочу побачити в ii очах, що вона щаслива i поряд з чоловiком, якого вона любить. І тодi зi спокiйною душею поiхати в свiй Киiв i забути про все, що мене зв’язуе з цiею жiнкою.

– Ти вже повинен був зробити це. Вибач, але всi знали, що з ваших вiдносин нiчого хорошого не вийде – ви надто рiзнi, ти знаеш, що я маю на увазi.

– «Нерiвнiсть душ – це гiрше, нiж майна». Ми були щасливi разом i якби не загальнi думки i ставлення iнших, ми були би досi разом. Але це вже немае нiякого значення, все вже в минулому.

Так, майже в кожнiй ситуацii можна поставити «якби». Але життя нам i пiдкидае проблеми, щоб побачити нашу готовнiсть боротися за власне щастя. І той, хто здаеться передчасно, може дуже пожалiти про це в майбутньому.

РОЗДІЛ ІІ

(27 рокiв тому)

* * *

Попелюшкою – саме так називали Вiру ii рiднi та друзi, вже надто багато спiльного в неi було з цiею казковою героiнею. Тендiтна фiгура, витонченi риси обличчя i розкiшне каштанове волосся – дiвчина була справжньою красунею. Народилася вона у маленькому селi, далеко вiд районного центру, росла в багатодiтнiй сiм’i, де крiм своеi любовi та турботи, батьки не могли iй нiчого не дати. Та одного разу, на свое щастя чи бiду, Вiра познайомилася з високим розумним i дуже заможним чоловiком. І в силу певних обставин, наша Попелюшка вийшла замiж за багатого принца. Тiльки сiмейне життя виявилося не таким чудовим, як в ii казковоi наставницi.

* * *

Вiрин маленький п’ятилiтнiй син лежав у своему лiжку. Вже було досить пiзно, але вiн нiяк не мiг заснути, чи то щось тривожило хлопчика, чи то просто вiтер так розгулявся, що своiм свистом не пускав сон до дитячоi голiвки. Багато незрозумiлих речей було навколо Сашка, якi цiкавили i дивували водночас. Його погляд був спрямований на вiкно – звiдки доносилися рiзнi звуки: то шелест листя, то рипiння незмащеноi хвiртки, чи гавкiт розлючених собак. Все це заставляло його щораз мiцнiше притуляти до своiх грудей плюшевого коричневого ведмедика. Нiч несла з собою якусь свою мiстичнiсть i в уявi маленького хлопчика поставало – що всi дерева оживають, а iх гiлки – то руки. І коли могутнiй дуб, пiд дiею вiтру, своею важкою рукою почав стукати в шибку – то це не на жарт зачепило дитяче серце.

– Мама! – налякано покликав Сашко.

Саме мама його могла захистити вiд всiх цих неусвiдомлених страхiв. В ii теплих обiймах, вiн зразу ж би заспокоiвся i заснув. Тiльки вiдповiдi не було.

Хлопчик тихо встав iз лiжка, одягнув своi м’якенькi тапочки, у виглядi пухнастих смiшних пандочок; а пiд рукою, як завжди – його вiрний друг – ведмедик Тьома. Сашко попрямував у пошуках мами, яка мала б допомогти й захистити свого маленького сина.

Батьки були на кухнi – з-пiд вiдкритих дверей розливалося свiтло по коридору, i було чiтко чути iх голосну розмову. Хлопчик пiдiйшов до дверей, але щось його зупинило перед самим порогом – батьки сварилися, спiлкування було на пiдвищених тонах, а напруга в повiтрi була така, що здавалося ii можна було рiзати лезом. Сашко став за прочиненими дверима i спостерiгав за всiм, що вiдбувалося.

Я бiльше не можу так жити. Я заберу нашого сина i пiду вiд тебе. З мене досить! – вiд хвилювання дихання Вiри все частiшало, а в поглядi ховався страх i розпач водночас.

– Куди ж ти пiдеш?! Будеш жити з дитиною на вулицi? Вже забула з якоi дiри я тебе витягнув? Якби не я, то ти б до тепер жила в своiй норi, i свiта Божого не бачила б. – Сашинин тато говорив розлючено, а його погляд був наповнений ярiстю.

– Досить! – рiшуче вiдповiла Вiра i демонстративно взяла з полички ключi вiд машини – Я забираю ключi – ти нiкуди не поiдеш.

Вона розвернулася, щоб вийти з кухнi й нарештi закiнчити цю напружену розмову. В той момент обличчя ii чоловiка ще бiльше налилося люттю, вiн вхопив ii за довге волосся i вдарив головою об стiну. Вiра вiд несподiваного удару i болi – впала на землю, а ключi вислизнули з руки на пiдлогу. Чоловiк спокiйно пiдняв iх i байдуже переступивши через свою дружину, вийшов через другий вихiд з кухнi.

Сашко стояв нерухомо, немов скам’янiлий, така жорстокiсть батька була справжнiм зривом у його дитячiй незрiлiй свiдомостi. Таким Сашко, ще нiколи не бачив свого тата, невже це й справдi та людина, яка його так любить: носить на своiх сильн

х плечах, вчить iздити на велосипедi й розказуе, як поводять себе справжнi чоловiки. Здавалося, що хтось чужий оволодiв ним i так агресивно себе поводить з матiр’ю. Вiн вже не раз був свiдком сварок мiж батьками, вже навiть почав сприймати це нормою iх вiдносин, але вiд побаченого хлопчик нiяк не мiг вiдiйти.

Вiра припiднявшись, сидiла на пiдлозi й обнявши обома руками колiна, плакала. Тодi вона й уявити не могла, що весь цей час, з-за дверей за нею спостерiгав ii маленький син.

Тепер чудовиська – дерева з великими гiлками-руками, якi стукали у вiкно – здавалися, нiчим, проти того що Сашковi прийшлося пережити кiлька хвилин тому. Вiн i правда вже не знав, що робити, але вертатися в свою кiмнату було надто страшно.

– Мама, ти плачеш?

Вiра здивовано пiдняла голову, побачити перед собою свого сина – була справжньою несподiванкою для неi. «Боже, хоч би вiн нiчого не бачив»– промайнуло в ii головi. Вона похапцем повитирала очi так, нiби нiчого й не сталося:

– Котику, що ти тут робиш? Чому ще не спиш?

– Я не можу заснути. Можеш лягти бiля мене?

Так, звичайно – Вiра вiдповiла так, наче це був ii обов’язок про який вона посмiла забути. Вона пiдвелася, взяла Сашка за руку i вони разом попрямували в дитячу.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить