Тому, що ти е
Дара Корнiй

Перед лицем справжнього кохання навiть суворий поганський Числобог може перетворитися на такого собi Амура! Є жiнка, життя якоi добiгае кiнця. Є чоловiк, для якого вона i е життя. І е кiмната номер ?, з якоi iхне життя почнеться спочатку, майже спочатку…

Дара Корнiй

Тому, що ти е

Мудрий роман про кохання

Однi читачi зовсiм не звертають уваги на передмови до романiв, поспiшаючи до авторського тексту, а iншi, навпаки, прагнуть дiзнатися, що за книжка в них у руках, хочуть, щоб автор передмови, який уже побував за таемними дверима нового твору, принаймнi натякнув, про що йтиметься, кому й чому саме варто зануритись у свiт запропонованого сюжету.

Новий роман письменницi Дари Корнiй вiдрiзняеться вiд ii дебютного «Гонихмарника», що отримав третю премiю Всеукраiнського конкурсу романiв, кiносценарiiв, п’ес та пiсенноi лiрики про кохання «Коронацiя слова» у 2010 роцi. Вибiр експертiв пiдтвердила також велика популярнiсть першого роману авторки серед читачiв.

Дара Корнiй ризикнула. Уже маючи вдячну аудиторiю читачiв свого мiстичного роману, вона написала iнше. Інакше. Цього разу письменниця обрала жанр мiського роману, але залишилася вiрною собi, своiм життевим i творчим принципам. Їi правдивий опис людських, нехай подекуди й вигаданих доль, ситуацiй, подiй, ii любов до своiх героiв та зрозумiла життева позицiя пiдкупають читача. Їй вiриш, iдеш за нею в запропонованi обставини й проживаеш iз героями iхнi долi. То, завмерши, спостерiгаеш за ними нишком збоку, то разом iз ними долаеш перешкоди, витримуеш спокуси i… залишаешся собою. Тому що це мало не найважче в життi – не зрадити себе, бо вiд себе не втечеш, так i житимеш у постiйному усвiдомленнi компромiсу, на який ти раз (чи й не раз) пiшов. І чи буде шанс усе виправити?…

Долi головних героiв роману «Тому, що ти е» – Оксани та Олександра – перетнулися в ранньому дитинствi, ще в дитсадку провiнцiйного мiстечка. Чи бувае, щоб у такому тендiтному вiцi запало в душу людини зерно единого, справжнього, високого кохання? Хто знае… Кохання визначають як почуття. А коли воно е вiдчуттям, способом життя, твоiм еством? Коли ти без коханоi людини немов iнвалiд без життево необхiдного органа? І спроби замiнити це ТВОЄ чимось чужим, «донорським» органом провалюються одна за одною, бо те чуже не приживаеться. Чи може таке кохання нарештi пробудити взаемнiсть, запалити своiм вогнем того, хто поки що бачить у тобi лише друга?

Через тяжкi випробування доведеться пройти обом героям, сплiтаючи та розплiтаючи своi долi з iншими: батьки, дiти, провiнцiя, столиця, студентська революцiя на гранiтi 1990 року, негласна кастова нерiвнiсть «благородноi кровi» та «простолюду», рiзнi системи цiнностей, прагнення йти власним шляхом i компромiси, породженi рiзними обставинами…

І так хочеться, щоб героi досягли свого щастя, читач згорнув книжку щасливий i щоб стала йому та книжка опорою, а не перепоною в життi. Та чи складеться так? Читайте самi.

Тож для кого новий роман Дари Корнiй? Для дуже широкого загалу! Для жiнок наших – красивих, працьовитих, талановитих, мудрих i витривалих. Для дiвчат, якi хоч-не-хоч незабаром стануть отими жiнками, а поки що шукають пiдказки, як би то вибудувати власне життя щасливiшим вiд маминого та бабусиного. Для чоловiкiв, якi прочитають роман i, можливо, краще зрозумiють жiнок.

Мiла Іванцова

Бiда не в тiм, що свище вiтер лютий,

Що сiчень на вiкнi малюе мертвi квiти.

Бiда не в тiм, що ти мене не любиш,

Бiда, що я тебе не можу розлюбити.

    Юрiй Рибчинський

Частина перша

Скупе кохання

А Числобог[1 - [i] (#_ednref1) Бог Чисел, тобто Бог часу. В Украiнi Числобога вшановують пiд час зимового сонцестояння 21–22 грудня, на Рiздво Божича, а також одночасно й поруч зi Сварогом. Вважають, що на Рiздво з народженням Молодого Божича Коляди час «оновлюеться», тобто починаеться нове Коло Свароже (Г. С. Лозко. Украiнське народознавство). (Тут i далi прим. авт.)] рахуе днi нашi i говорить Боговi числа своi.

    Велесова книга (дошка 11-Б)

1. Час

Оксана не спала. Лежала в зручному теплому лiжку на сьомому поверсi панельноi дев’ятиповерхiвки й слухала нiч. Штори на вiкнi розхиленi – не хотiлося ховатися вiд свiту сьогоднi. Дивилася у вiкно – навпроти точнiсiнько такий самий будинок. Лишень iз маленькою рiзницею: на ньому величезне електронне табло.

Годинник показуе 00:00.

Нулi. Час безчасся. Здаеться, усе на мить завмирае. Немае болю, немае свiту, немае неба, зiр, мiсяця, сонця, немае Бога. Є тiльки круглi нулi перед початком. Час безчасся? Але ж i часу нема. Лишень ефiр. І тут з’являеться Бог, несучи, мов Атлант, на раменах час, i…

00:01.

Початок чи продовження? Початок iз нуля чи продовження пiсля нуля?

Оксана дивиться поверх даху на смутний клаптик неба. Зiрок майже не видно. Мiсяць мерехтить блiдою плямою. У мiстi забагато свiтла, тому вiн такий тьмяний. Але й мiсяць гасне, закутуючись у темний саван хмар. Буде снiг

І слiдом за ним у мiсто увiйде Зима.

Через пiвгодини годинник майже зникае в ряботиннi лапатого бiлого пiр’я лебедикiв-хмар, якi чубраються пiсля купелю в небесному чорному ставку й засипають своiм пухом мiсто, дерева, рiчку, парк.

У груди повертаеться бiль, який трохи вiдступив пiсля кiнськоi дози знеболювального. Вiн живе в нiй уже два роки. Оксана звикла до нього, мов до вiрного приятеля. Часом почуваеться майже мертвою, коли вiн довго не повертаеться. Повернувся. Отже, досi жива. Та цього разу вже надто сильний. Оксана не кричить, не стогне. Зцiпила зуби й мовчить. Боiться налякати донечку та маму. Вони й так стiльки натерпiлися та пережили через неi. Цi пару лiт боротьби з хворобою забрали багато здоров’я та грошей у ii рiдних. Продали трикiмнатне помешкання в Киевi, прикраси, меблi. Здавалося, подолала недугу, однак то була лише ремiсiя. Усе намарно. Скiльки ще це триватиме? Лiкарi сказали: недовго – надii на одужання ефемернi.

Приiхала помирати додому. Мар’янка не захотiла лишати маму сам на сам iз болем та смертю. Хоча i благала, i молила доньку. Така вперта. Узяла академку в унiверситетi та й подалася з Оксаною. Зараз працюе санiтаркою в районнiй лiкарнi: кращоi роботи в невеличкому районному центрi похапцем годi знайти. Грошей заледве вистачае на знеболювальне та iншi лiки. А ще iжа, одяг, молодiсть доньки. Нiхто не дорiкае Оксанi. Однак жiнка без слiв усе розумiе. Вона тягар для рiдних, зайвий клопiт та обтяжливi витрати.

Оксана вдивляеться в цифри на табло. Снiгова пелена така густа, що лише уривки свiтлячкiв проглядають крiзь снiгову намiтку. Простягае руку до столика, що стоiть поруч. Мiж лiками намацуе мобiльний, умикае тремтячими руками – 02:30. Час. Уже час, а то буде запiзно.

Зiбравши докупи сили, Оксана встае з лiжка. Груди, здаеться, зараз вибухнуть вiд болю. Вона навчилася з ним жити, але щоразу це Голгофа. Їй таки вдаеться вiдмежуватися вiд нього, i жiнка починае вдягатися в ще звечора наготовлений одяг: старi сiрi джинси, древня темно-синя вовняна кофтина, де-не-де пiдточена мiллю, дiрявi шкарпетки, якi тримала бозна для чого (а, бачиш, таки згодилися). Неслухняне густе волосся, яке звечора востанне помила любистком, сяк-так пригладжуе рукою, збирае докупи. Намацавши на столi гумку, зав’язуе його в тугий вузол. Тепер останне – прощальний лист «у майбутне з минулого» чи якось так. З-пiд подушки витягае трiшки пожмаканий аркуш паперу, складений учетверо, кладе на стiл. Здаеться, шо писала його вiчнiсть, поки пiдшукала потрiбнi слова. Рiднi мають зрозумiти: вона лише безнадiйно хвора жiнка. Слухае звуки за дверима кiмнати. Тиша. Їi рiднi сплять. Навшпиньках виходить у коридор i зупиняеться. Свiтло вiд снiгу падае сутiнками у квартиру. Дверi в мамину кiмнату прочиненi, у Мар’янчину – щiльно закритi. Шепоче: «Пробачте менi, моi любi! Пробачте й прощавайте!» Рiшуче намацуе на вiшаку свою вицвiлу вiд часу колись бузкову куртку: у нiй по гриби ходить, нi, ходила, хiдники трiпала, у городi порпалася. Куртка стара, але надiйна. Тiльки Оксана ii й носила! Мамi затiсна, для Мар’янки закоротка. Нiкому вона вже не стане в пригодi. Вдягае ii, натягуе старi черевики, на голову шапку, обережно вiдчиняе дверi й виходить iз квартири. Ключi не бере. Навiщо? Це дорога в один кiнець. Правда, дверi залишаться незамкненими, та нехай: це зайвий шум. До того ж, здаеться, у таку нiч навiть недобрi люди сидять удома. Якусь мить стоiть, притулившись до дверей, слухае, чи не розбудила випадково рiдних своею метушнею. Тиша.

Оксана прямуе схiдцями вниз. Не ризикуе викликати лiфт. Зайвий шум. До хвороби вона майже не iздила лiфтами. Навiть на чотирнадцятий поверх могла впевнено вибратися пiшки. Мала на них фобiю.

Почалося все в другому класi.

Оксана поверталася зi школи додому. Як завжди, неквапом зайшла в лiфт. Коли вже майже натиснула на гудзик сьомого поверху, у дверi прошмигнув чужий. Мала перелякано витрiщилася на незнайомця. Тато попереджав, що з чужими не можна iхати в лiфтi. Чоловiк був обшарпаний, вiд нього сильно смердiло. Коли натискав на дев’ятий гудзик, його рука тремтiла. Вiн розвернувся обличчям до Оксани: майже водянистi порожнi очi забi?гали в дивному танку так швидко, що, здавалося, зараз повистрибують з орбiт. Жах пришпилив дiвчинку до стiни лiфта, не змогла нi поворухнутися, нi закричати, бо втратила голос вiд страху. Незнайомець нахилився над малою, обережно вийняв iз ii вух золотi сережки. Потiм вишкiрився жахливим чорним, майже беззубим ротом, погладив по голiвцi волохатою рукою й прошепотiв:

– Не бiйся, мала. Я тебе не з’iм. Ломка в мене.

Та тремтяча волохата рука й вицвiлi, кольору осiннього смутного неба очi ще довго будуть маритися малiй Оксанцi в нiчних жахiттях.

Потiм незнайомець нiби розчинився в тьмяних колах, що замиготiли перед очима. Прийшла до тями вiд дотику нiжноi маминоi руки в себе на чолi. Стурбованi очi батькiв дивилися на малу. Вона знепритомнiла в лiфтi. Їi знайшла сусiдка панi Стефа, яка поверталася з крамницi.

Пiсля цiеi iсторii Оксана

таралася уникати лiфтiв. А коли все ж доводилося ними користуватися, то завжди почувалася переляканою восьмирiчною дiвчинкою, навiть тепер. Незнайомця так i не знайшли, незважаючи на татковi робочi зв’язки. Десь через мiсяць пiсля цiеi iсторii Оксана записалася в секцiю вiльноi боротьби, полишивши назавжди спортивну гiмнастику. Умовляння мами, тренера, подруг, натяк на те, що це не дiвчачий вид спорту, та iншi мудрi аргументи Оксану не переконали.

– Нiчого не вийде, мамо. Тато не зможе бути завжди поруч. Я маю навчитися давати собi раду сама.

Батько не вiдмовляв. Знав, що переконати дочку нi сльозами, нi благаннями не вдасться: мала була така ж уперта, як i вiн.

Згадувала, наче вчора те все вiдбувалося. Невже в кiнцi дороги спогади так вiдчайдушно не дають спокою? Спомин мов листiвка, а чи чорно-бiла свiтлина з минулого.

Оксана виходить iз дверей пiд’iзду й потрапляе в Зиму. Нарештi вона прийшла, така жадана, така свiтла. Увiрвалася в браму мiста лапатим снiговiем. Пiд ногами лiлейний святочний обрус. Так i мае бути, бо якщо уродини – це свято, то й кончина людини мусить стати празником. Оксана стае пiд лiхтарем, який хоч i залiплений снiгом, та все ж мужньо продовжуе нести варту, одноокий вуличний чатовий. Жiнка виходить на Паркову алею, i ii маленьку худеньку постать ковтае снiжний морок.

На вулицях мiста порожньо. Тiльки Зима й Оксана – володарi цiеi нiчноi пори. Ще трiшки, i залишиться тiльки панна Зима – прекрасна повелителька сонного мiста. Жiнка йде через парк, вибираючи зумисне найглухiшi алеi, щоб випадково не натрапити на якусь заблудлу живу душу. Це iй майже вдаеться. Десь на половинi шляху вiдчувае, що не одна. Сполохано зупиняеться, розвертаеться й бачить перед собою старого бездомного пса, прапрадiд якого, схоже, був нiмецькою вiвчаркою.

– Ти що тут робиш, друже?! Дивися, який снiг, засипле, завiе. Бiжи шукати прихистку деiнде.

Пес весело метляе хвостом, не звертаючи жодноi уваги на слова жiнки, улесливо зазирае в очi. Оксана присiдае поруч собаки. Вiн видаеться iй наче знайомим, мовби вже колись вона його бачила чи знала; десь колись, певне, тобто в iншому життi. Але пригадати зараз несила, чи то лiпше сказати – тi спогади зараз не мають зовсiм нiякого значення. Чи, може, то всi бездомнi пси мiж собою схожi, як нещаснi люди однаково нещаснi. Пес тулиться до жiнки своiм мокрим теплим носом.

– Голодний, мабуть. Вибач, любий, у мене для тебе нiчого немае, – чомусь виправдовуеться жiнка. – Хоча… У кишенях цiеi доiсторичноi куртки, можливо, загубилося щось iстiвне.

Оксана обмацуе дiрявi кишенi й знаходить в однiй кусень сухого хлiба.

Простягае перед собою.

– Бери, друже!

Собака трохи насторожено пiдходить до Оксани й висмикуе з рук сухарик.

Жiнка нiжно гладить собаку по його обiдранiй та вилинялiй вiд лишаiв i життя шерстi, залишки якоi в снiговiй темрявi видаються сiрими – чимсь схожий неборака на вовка-сiроманця з дитячих мультикiв ii дитинства. Справжнiсiнький тобi Сiрко. Пес, догризши сухарик, починае облизувати ii руки, обличчя.

Наступну частину шляху йдуть разом. Сiрко не вiдходить вiд Оксани, тiльки час вiд часу зупиняеться, щоб понюхати повiтря, а тодi блискавично наздоганяе жiнку.

Стае чутно шум рiчки. Стирка взимку нiколи не замерзае. Тече через мiстечко, дiлячи його рiвненько на двi половини. Це мiлководна, спокiйна, не дуже широка рiчечка. Улiтку, навiть у найжахливiшу спеку, у нiй крижана вода. Три потужнi джерела наповнюють рiчку, несучи воду нагору з найпотаемнiших глибин Землi. Найглибша вода пiд мостом у мiському парку, де й вливаються в Стирку тi джерела…

А от i той самий мiст. Мiст Скупого кохання.

Оксанi на душi стае важко, нiби весь тягар i всi грiхи земного життя разом напосiлися на неi. Жiнка раптово зупиняеться, не в змозi зрушити з мiсця. Кiнець ii шляху. Вона зараз зробить своi останнi печальнi кроки й за межею зустрiнеться з татком. Як iй його бракувало, мудрого, сильного, упевненого в собi й завжди справедливого. Можливо, якби вiн iще жив, цього не трапилося б. Сiрко вологим носом притуляеться до руки й починае облизувати-цiлувати ii крижанi пальцi. Але вона вже нiчого не вiдчувае. Нi холоду, нi снiжноi шапки в себе на головi, нi тепла собачих цiлункiв. Снiг сипле й сипле, надолужуючи згаяне. Зима.

Три кроки, i все закiнчиться: бiль, сльози рiдних, пекло животiння – i прийде забуття. Навiть якщо не втопиться, то помре через пару хвилин вiд переохолодження. А чи швидко й безболiсно? Швидко – так, а решта – байдуже. Вiдчай штовхае до поруччя мiстка. Жiнка дивиться на темну холодну воду внизу. Бiлi крила снiжинок, долiтаючи до аеродрому води, щезають у мороцi темного свiчада. Тепер ii черга. Щезнути. Оксана залазить на кам’яне заснiжене поруччя, розкривае руки, нiби птаха для польоту. Та полiт цей буде останнiм. І не вгору, а вниз. Помах крил – i вона летить! Прискорено й несамовито швидко, тому що позаду iй щось допомагае. Вона летить, але не вперед. Вона падае.

Сiрко роздратовано вчепився зубами в штани жiнки й сер

ито тягне ii на себе. Оксана втрачае рiвновагу й падае на заснiжену поверхню мосту. Сльози заливають свiт, пес жалiсливо зазирае в очi жiнки, тицяючись мордою iй в обличчя.

Вони сидять посеред мосту: безрiдний старий самiтнiй пес i побита хворобою та життям жiнка. Вони розумiють одне одного без слiв. Оксана плаче, а собака лише час вiд часу вiдповiдае тихим скiмленням i лежить поруч, печально поклавши морду на лапи.

Вiн не дав iй упасти, не сьогоднi. Їi дорога ще не закiнчилася, i вона мае пройти шлях до кiнця. Доля чи хтось iще, хтозна, подарували iй шанс пiти достойно. Оксана роззираеться. Як зимно та красиво навколо – чисто та снiжно! Зима заворожуе, заколисуе. Стiльки фiзичних сил витратила на те, щоб добрести до мiстка. У неi не вистачить iх, щоб вернути назад. Оксана мусить трiшки перепочити. Жiнка кладе голову собацi на спину й завмирае вражено: уперше за останнi пiвроку бiль у грудях вiдступив самостiйно, без знеболювання. Вiн також злякався смертi? Як вона втомилася! От перепочине хвильку й верне додому, поки не прокинулися ii рiднi й не знайшли того дурного листа. Повiки стають важкими, мов залiзна брама середньовiчного замку, падають грiзно. Оксана засинае.

Сiрко кiлька хвилин лежить незворушно, слухаючи надломлене дихання жiнки. Вона спить, кутики вуст пiднятi. Жiнка всмiхаеться. Пес тицяе носом в щоки, в обличчя жiнки. Жодних ознак повернення зi сну. Вiн нервово тягне ii за поли куртки. Нiчого. У нього замало сил. Сiрко розпачливо бiгае навколо Оксани й голосно гавкае.

Оксана крiзь пелену дрiмоти чуе гавкання якогось собаки. Однак музика там, де сонце й лiто, лунае гучнiше. І вона йде на звуки музики… Веселi дитячi голоси радiсно й щасливо спiвають:

– Десь тут була подоляночка! Десь тут була молодесенька.

Оксана – подоляночка – у центрi кола.

– Тут вона сiла, тут вона впала!

Коло замкнулось.

– До землi припала!

Сiрко знесилено зупиняеться. Сiдае на заднi лапи й жалiбно вие.

А Оксана танцюе у своему снi. Спить i танцюе.

2. Подоляночка

Олександру сьогоднi вкотре наснилася Оксана. Лише задрiмав ненадовго посеред нiчного чергування на кушетцi в ординаторськiй – i маеш… Знову спогади. Щось останнiм часом вони надто частi гостi в його життi. Це його мана – отi марення, марення тiею, яка не стала твоею й уже, мабуть, нiколи не стане. Двiчi одружений, двiчi розлучений. Перша дружина лишила його через те, що вночi ii, Свiтлану, називав Оксаною. Така-от банальнiсть, нiчого не вдiеш, та контролювати своi сни не вмiв (чи не хотiв?). З другою дружиною склалося теж не зовсiм. У тридцять рокiв вельми вже хотiлося домашнього затишку, родини, дiтей. Тут зустрiв ii, розумну, красиву, самотню. Кохання? Нi, швидше тривiальна необхiднiсть продовження роду, бажання отримати хатнiй затишок, так званий тил, зрештою, бабуся наполягала. «Лiта спливають, а ти не молодшаеш». Познайомилися випадково в Луцьку на лiкарськiй конференцii. Ксеня йому сподобалася вiдразу. Симпатична бiлявка, струнка, мае добре почуття гумору, журналiст на телебаченнi, у минулому модель, вона якраз готувала репортаж про ту конференцiю. Пiдсвiдомо ловив себе на думцi, що обирае дружину майже за iм’ям. Дивно, правда? Сашко був непоганою, як кажуть, партiею: начитаний, вродливий, розумний, освiчений, неодружений, бездiтний, галантний кавалер. Важко в такого не закохатися чи бодай не захопитися, тим бiльше що, незважаючи на всi дива косметики, i тобi вже за тридцять, i колежанки замiжнi. А принци на «бiлих конях», чи то пак кабрiолетах, обирають зазвичай принцес, а коли й попелюшок, то юних. З приходом в життя Олександра активноi журналiстки Ксенii, здавалося, усе змiниться. Сашко на мить повiрив у свою щасливу зiрку. Сподiвався, що трапиться диво, мов у приказцi: «Притерпиться, то й пригорнеться», а згодом i «Перемелеться – буде борошно». Не перемололося.

Компромiси, тi клятi компромiси. Надто часто ти йдеш на них. З начальством, з родичами, з колегами на роботi, урештi – iз сумлiнням. Однак бувають випадки, коли компромiс неможливий. І тодi несе тебе течiя все далi й далi вiд примарного щастя. Дружина навiдрiз вiдмовлялася перебиратися в надто спокiйний районний центр – як вона казала, «до дiдька в зуби» – на постiйне мешкання. Манiрна паняночка, зiрка обласноi журналiстики. Нi, вона робила чеснi спроби пересилити себе. Чи то потуги були не дуже вiдчайдушними, чи то Сашко не сильно старався, однак через пiвроку Ксеня втекла. Їi кар’ера, друзi, батьки, обов’язки, театри, виставки, балет, звичне богемне оточення – усе залишалося у великому мiстi. А тут? Примарне щастя? Хтозна, що з нього може зродитися. Чи не пустоцвiт? Спочатку Ксеня чемно навiдувала чоловiка раз на тиждень, згодом – раз на мiсяць, вiдмовки звичнi: вiдрядження, купа роботи й усе таке. Сашко намагався навiдуватися частiше, але як можна перейти прiрву, якщо немае й линви в руках, щоб ii здолати? Через пiвроку отримав повiстку до суду. Розлучення. Нi, воно не стало анi гiрким, анi болючим. Очiкуваним! Обое з полегшенням зiтхнули. Залиши

ися друзями та й зараз частенько спiлкуються з Ксенею по телефону. Їi все-таки помiтили, i жiнка перебралася до Киева. Веде одне з отих дурнуватих шоу типу «що ви iли iз середи на п’ятницю» – то Ксеня так жартуе – на якомусь iз лiтерних каналiв. СТБ, НТА чи НТБ – Сашко завше iх плутае.

Бабуся робила вiдчайдушнi спроби одружити онука ще раз, iз мiсцевою панянкою: наречених удосталь. Однак Сашко стояв, мов мур. Досить експериментiв! Для чого комусь безвинному ламати життя? Удома все нагадувало про Оксану. Сни, дерева в парку, рiчка. Примарнiсть своеi фобii бачив на кожному кроцi, бо залишався одержимим нею. От i сьогоднiшнiй сон. Інколи думав: чи не втекти свiт за очi вiд видива, того марення, що зветься Оксаною? Та буденнiсть усе нiяк не вiдпускала: робота, пацiенти, немiчна бабуся, обов’язки. Знав, що то вiн спецiально вишукуе причини, щоб залишитися. А коли хочеш iх вiдшукати, вони легко знаходяться.

Олександр Петрович дивиться на свое вiдображення у вiкнi. Скляне свiчадо витворене лампою денного свiтла й ранковими сутiнками за вiкном. Початок зими, а по калюжах пiд ногами, голизнi землi, сiростi свiту та тому печальному настрою, у якому перебувае всенький свiт, i не скажеш. От i сни та спогади приходять iз минулого такi щемливi, що й прокидатися не хочеться. Вiн пригадуе сьогоднiшнiй сон i всмiхаеться.

– Десь тут була подоляночка! Десь тут була молодесенька…

Дитячий садочок… Маленька Оксанка з дiвчатками граеться в «Подоляночку». Раптом з-пiд староi грушi долинае хлоп’ячий регiт i чиесь гiрке схлипування. Оксана, розiрвавши коло, прямуе до гурту галасливих хлопчакiв.

– Оксанко, куди ж ти? – лунають услiд голоси приятельок.

Дiвча у вiдповiдь лише вiдмахуеться. Шестеро ii однолiткiв узяли в кiльце новенького в групi, бiлявого хлопчика. Скористалися вiдсутнiстю виховательки й причепилися до малого. Марина Семенiвна повела в медпункт Ярчика, який, переслiдуючи жовтогарячого метелика, розквасив собi носа. Вихователька залишила Оксану тимчасово «за старшу», тому вона просто змушена втрутитися в ситуацiю.

Найвищий у компанii Лесик зухвало крутить у руках окуляри новенького. Шестеро на одного – хiба це справедливо? Оксана смiливо затуляе собою потерпiлого, стаючи вiдважно на герць iз Лесиковою компанiею.

– Молодцi! Героi! Шестеро на одного. І не соромно? Ану вiддай окуляри, Олексiю. Уже! – командирським тоном суворого говорить мала на правах тимчасово «старшоi».

Оксана простягае руку.

Лесик зухвало, як iндик бабусi Мар’яни, випинае груди:

– А якщо не дам, що ти нам зробиш? Що, побiжиш жалiтися Мариночцi Семенiвнi? Ой-ой-ой! Сюся-масюся! Ги-ги-ги!

Левко, той, що найближче справа, шепоче щось на вухо Лесиковi, та Оксанi все добре чути:

– Слухай, вiддай iй окуляри. Вона ж трохи того, навiжена. Ти ii ще не знаеш! Вона ж така, як ii тато-мент, краще не зачiпатися. Я пас!

– Що? Це я маю боятися якогось дiвчиська? Бантики, скалпеточки, тьфу! Ти здурiв?

– Як хочеш, але я в цьому участi не беру.

Левко й ще двое вiдходять убiк. Лесик упевнено продовжуе грати свою роль. Їх усе одно бiльше! І вони пацани!

– На, вiзьми, чотириокий! Вiзьми-вiзьми! Спробуй! Чи, може, ти йому допоможеш, сюсятко? Що, настрашилися?

І тодi Оксана неждано зi всiеi сили лупить Лесика туди, куди, як показував i попереджав тато, хлопцiв бити не слiд. Сама про це розказувала вранцi дiвчатам! Ох, ця прикра звичка робити все навпаки! Лесик реве вiд болю, падае навколiшки перед Оксаною, сльози водоспадом заливають очi. Оксана незворушно забирае з рук хлопця, що корчиться в конвульсiях, окуляри й шепоче йому на вухо, та вже надто голосно:

– Я з тобою, друже, ще не закiнчила. Завтра добесiдуемо.

Тодi, нiби нiчого не трапилося, вiддае переляканому новенькому окуляри.

– Бери. Вони тебе бiльше не зачеплять. Обiцяю! Як тебе звати?

– Сашко!

– Я Оксана.

Тодi мала спокiйно повертаеться до гурту дiвчат, до гри.

– Десь тут була подоляночка… – ллеться пiсня.

Бiля сiтчастоi загорожi, яка вiддiляе територiю дитсадка вiд мiського парку, стоiть усмiхнений сивочолий дiдусь iз розкiшними довгими бiлими вусами та задоволено всмiхаеться. Поруч до його нiг тулиться безпородний пес. Старий нахиляеться, гладить собаку по головi.

– Бачиш, Семаргле, вони зустрiлися. Поки що нам нiчого тут робити.

Шестирiчний Сашко поглядае розгублено то на своi окуляри, то на старого iз собакою. Здивовано стенае плечима i йде дивитися, як дiвчата граються в «Подоляночку».

Наступного дня Оксаниного тата покликали до завiдувачки. Тато для годиться посварив свою улюбленицю, пошпетив, а мамi на вулицi тихцем – та Сашко пiдслухав – не без гордощiв повiдомив:

– У неi загострене вiдчуття справедливостi, як i в мене… Нiчого не вдiеш.

Сашко знав: батько пишаеться донькою.

Оксана таки довела розмову з Лесиком до кiнця, як i обiцяла. Вона нiколи не кидала слiв на вiтер. Змусила вибачитися перед Сашком усю компанiю. Сашка в садку бiльше нiхто не кривдив.

А з Оксаною вони стали друзями.

Так, Оксана зав

ди була такою. Для неi не iснувало вiдтiнкiв кольорiв у вчинках чи стосунках: або чорне, або бiле.

– Вогонь дiвка, – казала його бабуся.

«Нi, не вогонь, – думав Сашко. – Ватра. Така не тiльки попекти може, така й спалить!»

Усi десять шкiльних рокiв вiн носив Оксанин портфель. Це найменше, що мiг для неi тодi зробити. Сашко чекав на дiвчину вранцi недалечко вiд будинку, спецiально робив гак для цього. Ховався за дубом, а коли Оксана проходила поруч, чекав iще кiлька секунд, щоб вона вiдiйшла на надцять метрiв. І лише тодi радiсно наздоганяв ii: «Привiт, Оксано! Можна?» Оксана безжурно перекладала йому в руку свою сумку. Отак вони, безтурботно розмовляючи, iшли до школи. Найчастiше говорила Оксана, а Сашко, здаеться, був лише тямущими вухами для неi. Обох це влаштовувало.

Одного разу – це було в сьомому класi – Вiтько з паралельного класу випередив Сашка на якихось три метри:

– Привiт, Оксано! Допомогти портфель нести?

Вiтько аж змарнiв весь, вичавлюючи iз себе по звуку слова. Було помiтно, що важко даеться хлопцевi сказане. Знаючи непередбачувану вдачу дiвчини, розхвилювався не на жарт.

Оксана на мить завмерла. Здивовано змiряла Вiтька з нiг до голови й випалила:

– Не варто! У мене вже е вiрний Санчо Панса.

Вiтька, звичайно, занепокоiли слова Оксани, та вiн не звик легко здаватися.

– Тодi випробуй нас. Хто сильнiший, той i портфель носитиме.

Душа Сашка втекла в п’яти. Хто вiн такий проти Вiтька? Мiзерний миршавий бiлобрисий «очкарик» супроти капiтана дитячоi збiрноi мiста з футболу. Угадайте, хто переможе.

Оксана iронiчно хмикнула:

– Овва, хлопче! Ти що, трактор чи нова модель «Запорожця», щоб тебе випробовувати? Я тобi украiнською кажу: у мене вже е кому портфель носити. І, будь ласка, не треба за мною бiгати. Набрид! Май трохи гонору, чи що. У тебе, Вiкторе, крiм футболу, у головi нiц нема. Пустодзвiн.

Потiм вона спокiйно пiдiйшла до Сашка, переклала зi своеi руки в його портфель.

– Привiт, Сашо! Ходiмо, а то запiзнимося.

Приголомшений та здивований Вiтько залишився стояти на мiсцi. Вiн, зрозумiло, поняття зеленого не мав, хто такий Санчо Панса. Однак слово здалося йому дуже образливим, i вiдтодi до Сашка приклеiлося прiзвисько Панса. Набагато приемнiше вiд Очкарика, звiсно, хоча не всi це розумiли, думаючи, що дуже ображають хлопця.

Так, iхнi дороги йшли паралельно: вони вчилися в однiй школi, ходили в один клас i навiть сидiли за сусiднiми партами. Сашка вважали сiрим тихеньким лемiнгом, заучкою, очкариком, найменшим у класi, непримiтним… Тiнню. Хлопець рiс без батькiв. Коли мав п’ять рокiв, татко потрапив в аварiю. Усi знали, хто здiйснив цей наiзд, були навiть свiдки, хоча п’яний водiй iз мiсця злочину втiк. Так, мiстечко в них маленьке, та, як i всюди, у ньому е своi небожителi, недоторканнi. Не впiйманий – не покараний. Коли Сашко пiшов у третiй клас, померла мама. Два днi в мами нестерпно болiв живiт, пiднялася температура. А лiкарi не змогли поставити точний дiагноз. Лiкували то розлад шлунка, то гастрит, то виразку. Операцiю зробили запiзно. Банальний апендицит. Мама так i не прокинулася пiсля наркозу. На могилi матусi Сашко поклявся iй i всiм тим, хто через лiкарську недбалiсть пiшов iз життя, що обов’язково стане лiкарем, хорошим хiрургом, вивчиться й повернеться додому, у цю лiкарню, щоб так безглуздо не помирали люди.

Сашка виховувала й ставила на ноги бабуня, у минулому вчителька хiмii, шанована жiнка в крихiтному мiстечку з двома середнiми та однiею восьмирiчною школами. І досi – а бабусi вже вiсiмдесят три – усi знайомi кличуть ii лише Василиною Степанiвною. Колишнi учнi частенько телефонують не лишень на свята, а просто так, щоб поспiлкуватися чи порадитися. Вона замiнила Сашковi i батька, i матiр, як умiла i як могла.

Пiсля успiшного закiнчення школи iхнi з Оксаною дороги розiйшлися. Вона подалася в столицю, де вступила до унiверситету на фiлологiю, як i мрiяла. Сашко завдяки на диво глибинним зв’язкам бабунi («Кого я тiльки не вчила», – любила повторювати вона) доволi легко вступив до Львiвського медiнституту. Провчився у вишi лишень рiк, пiшов до вiйська: два роки тупоi муштри.

Тодi йому випадково прийшла повiстка. Так, випадково: безрiдний сирота, стара пенсiонерка на його утриманнi… Таких до вiйська не беруть. Бабуня хотiла бiгти до вiйськкомату й вимагати виправлення прикроi помилки, але… Сашко не погодився й тодi показав свою рiшучiсть i впертiсть, чим дуже збентежив бабусю. Побачивши таку наполегливiсть внука, вона замирилася.

Що б не гомонiли про значення вiйськовоi служби, про ii кориснiсть чи навпаки, зараз Олександр упевнений: вона стала доброю школою для його тiла й гарту характеру. Так-так, згода. Звичайно, лiпше, коли будь-якою справою займаються професiонали: пекар пече, учитель учить, лiкар лiкуе… Та вiйсько дало Сашковi дуже багато. Там вiн нарештi зрозумiв вагу слiв, якi так любив повторювати тато Оксани, – «добро мае бути з кулаками». І Олександр навчився тi кулаки застосовувати.

– Олександре

етровичу, – переривае плин думок медсестричка Лiда. – Щойно привезли десятирiчну дiвчинку. Рiзкий бiль унизу живота, пiдозра на апендицит. Будьте ласкавi, вас кличуть батьки пацiентки…

3. Полюси

Оксана вступила до Киiвського унiверситету, як i мрiяла. Слiд, правда, уточнити: ледве-ледве вступила. Пощастило, звiсно: конкурс того року був не вельми, навiть трiечникiв брали. Зараз вона вже третьокурсниця Тарасового унiверситету, майбутнiй украiнський фiлолог. Чи важкувато вчитися? По-всякому, як у студентськiй пiснi: «Вiд сесii до сесii живуть студенти весело!» – а сесiя двiчi на рiк.

Сьогоднi вона зiбрала одногрупникiв у iдальнi унiверситету не просто так. На жаль, залишатися пiсля пари в аудиторii на декiлька хвилин не всi погоджувалися. Мали обговорити проблему органiзацii «екватора» – важливоi подii в життi справжнього студента. Спохопилися надто пiзно, а все через старосту Ритку, не вельми дiяльну особу, тому i актовий зал, i студентська iдальня, i навiть крихiтне студентське кафе були зарезервованi мудрiшими студентами заздалегiдь. Винаймати ж кафе в мiстi – надто дороге задоволення для студента. І коли дискусiя на цю тему, здаеться, зайшла в глухий кут i бiльшiсть дiвчат вiдверто сумували, до них пiдiйшов юнак. Спочатку привiтався зi старостою Риткою, назвавши ii сусiдкою. Дiвчата за столом аж просiяли, де й сум щез. Високий, стрункий, чорнявий, швидкi сiрi очi, свердлячий, трiшки колючий погляд. На запитання Рити, що вiн, без п’яти хвилин випускник, робить в унiверi, трохи манiрно та надто солодко посмiхнувся. Оксанi хлопець не сподобався, хоча кажуть, що доволi часто перше враження оманливе. Їi товаришки так не вважали. Оксана схилилася над зошитом i щось креслила в ньому, щоб не натикатися зайвий раз на маснi очi хлопця й не брати участi в розмовi, яка йшла за столом i здавалася iй безглуздою. Не вiчно ж вiн тут стовбичитиме. Дiвчата надто награно хихотiли з його глупуватих жартiв i активно пускали бiсики в бiк юнака. Очевидний брак чоловiчоi уваги на майже дiвчачому факультетi.

– Агов, мала! Що там у зошитi загубила? Ти з нами?

Лише коли Ритка пiдштовхнула Оксану, та зрозумiла, що «агов» стосуеться ii.

Оксана сердито вiдклеiла погляд вiд зошита.

– Слухай, я не «агов»! Зрозумiв? До того ж ти нам заважаеш. – Оксана суворо обвела поглядом свiй гурт – дiвчата здивовано перезирнулися. – Може, пiдеш погуляеш, хлопче, га? Рито, це, здаеться, твiй приятель, от i вiдiйди з ним, поговорiть.

Хлопець здивовано витрiщився на дiвчину. Його рiдко коли так дошкульно вiдшивали, майже в лоба, без попереджень. Ще б сказала: «Та пiшов ти». Та, судячи з бойового настрою дiвчини, це не проблема.

Згодом з’ясуеться, що Влад (так звати юнака) не лише сусiд Рити, а й син проректора унiверситету. Схоже, цього не знала лише Оксана. О, звiсно, розумний, вродливий, гарне виховання. Перспективи i теде. Для дiвчат ласий шмат, тобто завидний наречений. Не одне дiвоче серце млiе вiд спокуси затягнути його бодай на здибанку. «Одне зле – надто вiн непостiйний, часто розбивае дiвочi серця. Та все ж, знаеш, я б ризикнула, комусь таки пощастить», – уже в гуртожитку розмiрковувала вголос Орися, одногрупниця, з якою Оксана мешкала в однiй кiмнатi. Ориська багато чого знала про Влада й навiть не приховувала, що хотiла б стати саме тiею единою, якiй пощастить. Влад – п’ятикурсник. Випускний курс, диплом, отже, рiдко бувае в унiверситетi, тому не дивно, що Оксана його не зустрiчала. Вiн фiзик, а дороги фiлологiв та фiзикiв так рiдко перетинаються.

Несподiвано для всiх п’ятикурсник Владислав узявся добровiльно допомагати старостi Ритцi органiзовувати свято «екватора», незважаючи на свою так звану колосальну зайнятiсть. Вiн доволi легко домовився про оренду вже нiби зовсiм-таки «безнадiйно» зарезервованого iншими актового залу (позачергово!) для проведення спiльноi дискотеки третьокурсниць-фiлологiв iз фiзиками, серед яких переважали хлопцi. Дiвчата просто шаленiли вiд задоволення. Вечiр i справдi вдався. Хороша музика, пристойна дискотека, а найважливiше – море хлопцiв. Звiсно, Влад також прийшов. Дiвчата ахали вiд заздрощiв, бо упадав юнак лише за Оксаною. Ще б, так поталанило дiвцi! А вона носом крутить, нiби не розумiе свого щастя.

Оксанi не подобався Владислав, не подiляла загального захоплення ним. Звичайно, таткiв авторитет поширювався й на хлопця, хоча вiн так жодного разу й не прохопився перед Оксаною про те, чий син. Не хизувався цiею чеснотою, навпаки – натякав, що дуже журиться через майбутнiй захист, тому що вибрав малодослiджену тему й навiть його керiвник дипломноi вважае, що неперспективну. Говорив наче й щиро, як зрiла, мудра людина, однак вiд цього не став Оксанi ближчим.

Схоже, Влад не звик так легко здаватися й продовжував наполегливо набридати дiвчинi. Що норовливiшою робилася Оксана, то бiльше шаленiв i ставав настирливiшим юнак. Вона те вiдчувала – гра в котика й мишку тiшила дiвоче самолюбство. Однак зараз, здаеться, чи не вперше повелася трохи по-iншому: якщо й вiд

товхувала, то надто м’яко, не рiзко та зухвало, як зазвичай. Навiть собi не хотiла в цьому зiзнаватися.

Увага хлопцiв нiколи не була для неi проблемою. Та все ж вiдшивати надто надокучливих завжди вмiла легко. Хлопцi iнколи, коли бракуе слiв, полюбляють розпускати руки. І даремно… Тому що потiм пояснити друзям, що синець на мармизi тобi набила дiвка через те, що ти хотiв домогтися ii силою, не дуже приемно, не вiдмиешся. Здаеться, Влад навiв-таки довiдки про Оксану, бо поводився стримано, iнтелiгентно, без зайвих випадiв, узявши, очевидно, на озброення вислiв «вода i камiнь точить». Море квiтiв посеред зими, навiть серенади пiд вiкнами. Влад мав гарний голос, непоганий смак та, як з’ясувалося згодом, музичну освiту. Пiсля пар пiдстерiгав пiд унiверситетом, знав напам’ять розклад ii занять, потiм чекав пiд бiблiотекою. Оксана вiдмовляла йому в офiцiйних побаченнях, походах у кiно, нiколи не запрошувала до себе на чай, не приймала i його запросин. Колежанки дивувалися: чого ще iй треба? Розумний, красивий, дотепний, вихований, добре упакований, татовi зв’язки, пiсля навчання не треба сушити голову пошуками роботи. Зашлють тебе за розподiлом на далекий хутiр комарiв годувати, де наймолодший молодець – дiд Овiдiй, що почав парубкувати ще за царя Гороха, i будеш там вовком вити й розповiдати про важку долю Марусi з повiстi Квiтки-Основ’яненка двом учням у класi, бо бiльше катма. Оксана лише скептично стенала плечима: ой, не вiрила вона, що почуття в хлопця щирi, – надто нереальним це видавалося. Черговий трофей у колекцii – не хотiлося ним ставати. Нi квiти, нi пiснi, нi зiтхання та ходiння назирцi не надто ii переконували, тому що чула вона про не зовсiм гарну славу Влада – розбитi надii та серця iнших дiвчат.

«Зiпсутий батьками, самовпевнений егоiст, дефективний бевзь, бабiй» – такими приемними епiтетами нагороджувала Оксана юнака позаочi, роблячи це зумисне, бо знала, що сказане обов’язково передадуть хлопцевi, нiби спецiально докидала хмизу до ватри. Отаке ходiння по муках тривало три мiсяцi.

Наприкiнцi березня Оксана звично пiсля пар вийшла на вулицю й раптом спохопилася, що чогось бракуе. Не було поруч Владислава. Трохи розчарувало це дiвчину, тому що пiсля того, як уся твоя кiмната пропахла свiжими квiтами й смачними подарунками (вiд дорогих парфумiв, золотих прикрас категорично вiдмовлялася, вiд iжi заборонили вiдмовлятися дiвчата, вiчно голоднi студенти: ще б, у часи дефiциту хавати iкру та печiнку трiски). Владислав, схоже, капiтулював.

Тиждень нiчого не вiдбувалося. Влад просто щез, навiть староста Рита нiчого не знала. Оксана ловила себе на думцi, що сумуе за хлопцем, за його пiснями пiд вiкном iз репертуару Цоя, за простодушними анекдотами, цiкавенними розмовами про поезiю Клеменса та Гете: батько наполовину нiмець, тож Влад добре знав i цю мову, i лiтературу. Не вистачало iй i квiтiв, i самiтноi постатi пiд бiблiотекою, яка завжди на чатах. Їi спiвмешканка Орися в’iдливо бовкнула:

– А, маеш… Хто перебирае, того Бог карае. Знайшов собi iншу, не таку холодну. Теж менi, недоторканна! Хе, а ти як думала? Ти не центр усесвiту й навiть не сонце.

Оксана в iнший день знайшлася б що вiдповiсти, а тут тiльки сердито буркнула пiд нiс:

– Не твое дiло, – i заховала очi за сторiнками книги.

Для себе зробила невтiшний висновок: от i добре. Хай! Таке втрачати й не жаль, бо воно тобi насправдi нiколи не належало.

Наступного дня, пiсля другоi пари, до неi пiдiйшла староста групи Рита Власенко, здивовано тицьнула iй до рук записку й стенула раменами. Дiвчина прочитала вголос: «Шановна Оксано Юрiiвно, велике прохання зайти в будь-який зручний для Вас час до мене. Маю до Вас приватну розмову. Я на робочому мiсцi до 17:00. З повагою та наперед iз вдячнiстю за цю маленьку послугу та розумiння Сигiзмунд Владиславович Брех».

Записка була вiд проректора, тобто батька Влада. Оксанi стало трохи не по собi. У ротi раптом з’явився гiркий присмак, нiби вона проковтнула полинову настоянку.

Секретарка проректора змiряла Оксану зацiкавленим поглядом. Зазвичай Полiнка нiколи не тiшить студентiв своею увагою, коли тим доводиться звертатися до керiвництва з певних питань. Лишень недбало ковзае по них своiми надто нафарбованими очима з несправжнiми вiями.

Звичайно, зовнiшнiй вигляд студентiв мало цiкавив модницю Полiну. Усi вони для неi сiрi мишi: джинси, кофтинки. Полiночка ж завжди на вiстрi моди. Оксану це постiйно дивувало: за зарплати в дев’яносто ре «виглядати- коштувати», як каже Ориська, на п’ятсот. Усе на модницi завжди «журнальне» («Burda Moden»), звiсно, куплене по блату, плачене-переплачене. В Оксанинiй групi з двадцяти дiвчат п’ятеро – киянки, решта – провiнцiя. Та й киянки, зрештою, не могли похвалитися елегантним убранням. Мали звичайних батькiв, тож дехто з надто зацiкавлених дiвчат бiгав до вбиральнi пiд час Полiнчиних перекурiв на «показ мод», органiзований спецiально, думалося Оксанi, щоб похизуватися своею досконалiстю. Дiвчата витрiщалися на Полiнчине вбрання й вбранн

ще однiеi модницi, секретарки ректора Лерочки, i сумно зiтхали. Хоча Лерочка таки програвала Полiнцi, тому що була вiд неi старша (ой, гвалт, аж на три роки), схильна до повноти й навiть шикарний одяг не приховував цього.

Так от цього разу саме Полiна вп’ялася в Оксану й стала безцеремонно роздивлятися ii. Оксанi не сподобалася така зухвалiсть секретарки, тому, недовго думаючи, бовкнула:

– Чого витрiщилася? У мене на головi виросли роги?

Дивно, але Полiна не рявкнула на неi, як часто робила, ганяючи полохливих студентiв, а лише запопадливо всмiхнулася та натиснула гудзик зв’язку.

– Сигiзмунде Владиславовичу! До вас студентка, тобто Оксана Кущинська, третiй курс. І ви просили ва…

Хриплий i схвильований голос на iншому боцi обiрвав звичну тираду секретарки:

– Полiно, я ж наказував Оксану Юрiiвну негайно пропустити, тiльки-но з’явиться. Запитай нашу гостю, чого вона бажае – кави чи чаю. Менi прошу чаю.

Секретарка вкотре витрiщилась на Оксану, чекаючи вiдповiдi на запитання проректора. Дiвчина роздратовано глипнула на Полiну, рвучко вiдкрила оббитi чорним дерматином дверi кабiнету й зайшла досередини.

Кабiнет проректора з науковоi роботи за площею нагадував ленiнську кiмнату. Величезний, просторий, заставлений вазонами. На стiнах висiли картини, здаеться, навiть оригiнали. Такий собi соцреалiзм у не найгiршому виконаннi. Замiсть державного керманича над головою професора прилаштувався «Автопортрет у шапцi й кожусi» Шевченка. Звiсно, вождь також був тут присутнiй, однак у виглядi невеличкого погруддя Ленiна на книжковiй полицi в куточку. Дуже мудре рiшення, треба сказати, бо теперiшнi керманичi надто часто змiнюють одне одного, за ними годi й поспiти. А Шевченко – це навiки!

Посеред кiмнати стояв величезний стiл для нарад, припнутий тiсно до робочого столу голови кабiнету, по обидва його боки тягнулася вервечка з м’яких зручних стiльцiв. Коли Оксана ввiйшла, проректор миттю опинився поруч, запопадливо простягнувши руку для привiтання. Дiвчина здивовано витрiщилася на нього. Сигiзмунда Владиславовича вважали досить приемним чоловiком, однак вiн завжди тримав субординацiю зi студентами. А тут така штукенцiя виходить, що зустрiчають ii, як рiвню. Оксана на автоматi потиснула долоню проректора. Рука професора була холодна, мов лiд, навiть трiшки тремтiла.

– Доброго дня, шановна Оксано Юрiiвно, прошу проходити. Радий вас бачити. Сiдайте, голубонько, де вам зручно. Будьте ласкавi!

Оксана невпевнено пiдiйшла до столу й усiлася на крiсло, трете вiд столу проректора. Сигiзмунд Владиславович розташувався навпроти. Дiвчина не звикла ховати очi, тому, чекаючи початку бесiди, зосереджено втупилася в професора. Про те, що розмова трохи незручна для поважного господаря кабiнету, говорила його поведiнка. Чоловiк нервувався.

– Шановна Оксано! Менi дуже прие…

Чоловiк не встиг продовжити, тому що дверi кабiнету несподiвано вiдчинилися i в кiмнату ввiйшла, упевнено цокаючи високими пiдборами вишуканих шкiряних чобiткiв, секретарка Полiна з тацею перед собою. На тацi стояли пузатий порцеляновий чайник, два горнятка, цукерниця. Оксана знала, що той сервiз немало коштуе, тому що в них удома був такий. Дiставали цей посуд iз глибини скляного серванта лише в унiкальних випадках. Таких випадкiв на Оксанинiй пам’ятi було лише два. Уперше – коли татовi вручили орден за затримання небезпечного рецидивiста i його пiсля важкого поранення приiхав привiтати сам мiнiстр внутрiшнiх справ УРСР. Вiн i подарував той сервiз, примусивши маму подавати чай виключно в ньому, а тато саме повернувся додому пiсля лiкарнi, i його провiдувала поважна делегацiя. Оксана тодi була в дев’ятому класi й усе гарно пам’ятае. Удруге чаювали, коли Оксана закiнчила школу й татко на честь цього добряче хильнув i без дозволу дружини влаштував родичам гучний прийом. Ой, непереливки були йому наступного дня: дiсталося на горiхи вiд мами. Так, горнятка справдi красивi – слiпучо-бiлоснiжна порцеляна, розцяцькована нiжними бузковими незабудками. Правда, цей сервiз, здаеться, дорожчий за iхнiй, тому що зверху його обрамляе золотиста нитка, роблячи багатшим, та навряд чи симпатичнiшим.

– Сигiзмунде Владиславовичу, там до вас…

Проректор не дав договорити секретарцi. Вiн нервово сiпнувся й прикрикнув на дiвчину:

– Полiно, мене нi для кого немае! Я тобi вже кiлька разiв про це сьогоднi торочив. У мене надважлива розмова. Господи, це не дiвчина, а шафа. Та також людськоi мови не розумiе. Ба гiрше – страус. Тьху ти, жирафа. Іди-iди, чай я сам наллю.

Такою збентеженою Полiну Оксана ще не бачила. Червона фарба залила обличчя бiлявки. Красуню щойно обiзвали шафою, страусом i жирафою, та ще й у присутностi якоiсь там студентки. На порозi дiвчина несподiвано перечепилася своiми пiдборами й упала вже в приймальнiй. Оксана не втрималася й пирснула. Подiя, звiсно, виняткова: з неба на землю гуп. Сигiзмунд Владиславович мигцем кинувся до дверей i, замiсть поцiкавитися долею секретарки чи допомогти сердешнiй пiдвестися на ноги, сердито зачини

iх.

Проректор акуратно наливав чай, руки його ледь помiтно тремтiли. Оксана ввiчливо, щоб не зосереджуватися на цьому моментi, вiдвела погляд. Вирiшила оглянути iнтер’ер кабiнету. Злiва стояли стелажi з папками й книгами. У тому ж кутi – величезний долiвковий годинник, вищий вiд Оксани на пiвголови, бачила такi в музеi. Виглядав, як антикварна рiч, i чомусь Оксанi здалося, що саме так воно i е. Мав щiлину для ключа. «Щоб зайти в його передпокiй, слiд бути його господарем», – прошмигнула в головi недоречна думка. Римськi цифри горiли позолотою, як i стрiлки годинника. Унизу пiд круглим циферблатом рухався позолочений маятник. Годинникова хатка була зроблена з добротного червоного дерева. У сортах Оксана, звiсно, не розбиралася, та вiн чимось нагадував iй тi меблi з червоного дерева, якi вона бачила пiд час екскурсii в Марiiнському палацi. Як же екскурсовод назвала той сорт дерева? Здаеться, перемерзла вишня…

Тим часом проректор чемно вiдкашлявся, стараючись привернути до себе увагу.

– Вам чай iз цукром чи без?

– Одну ложечку, будь ласка. Дякую. – Оксана питально дивиться на проректора.

– Пригощайтеся, голубонько. Е-е-е… Оксано – кх-кх – Оксано Юрiiвно! Шановна Оксано…

Чоловiк схвильовано пiднiмае до вуст порцелянове горнятко й вiдсьорбуе чай.

– Сигiзмунде Владиславовичу, будь ласка, просто Оксана. – Юнка стараеться вкласти в голос якнайбiльше щиростi, а то проректор iще задихнеться вiд хвилювання.

Чоловiк кивае головою й робить iще один ковток чаю. Оксана терпляче чекае й незворушно дивиться на проректора. Цього ii навчив тато, слiдчий карного розшуку з двадцятирiчним досвiдом: щирiсть у поглядi завжди обеззброюе.

Наче подiяло – Сигiзмунда Владиславовича попустило:

– Оксано! Ви, очевидно, знаете, що Владислав, той настирливий телепень, що за вами впадае, мiй син?

Оксана кивае головою.

– Даруйте за вiдвертiсть i не ображайтеся на старого чоловiка. Розмова може здатися вам трiшечки дивною. Тому… З чого ж почати? О, так! Ми з дружиною думали, що у Владика стосовно вас чергове захоплення: пограеться хлопчина – i все. Так, зрештою, завжди бувало. Та це спочатку затягнулося на три тижнi, а згодом i на три мiсяцi. Зрозумiйте мене правильно: я завжди був проти таких рiзнобарвних захоплень свого сина протилежною статтю, попереджав його, що мусить мати моральну вiдповiдальнiсть за свое розпусне життя. До того ж найчастiше дiвчат приваблюе не вiн персонально, як особистiсть, а соцiальне становище його батькiв, матерiальне забезпечення, становище в суспiльствi. Так-так, звiсно, Владик вихований, освiчений молодий чоловiк, устояти перед шармом такого мужчини майже неможливо. До слова, це все заслуга Ірени Георгiiвни, моеi дружини. Вона нiколи не жалiла сил, натхнення, запалу, часу та й грошей, звичайно, на його виховання. Усе найкраще тiльки для Владислава. Син закiнчив музичну школу, хлопчина дуже обдарований, усебiчно розвинений, гарно малюе, пише вiршi, знае три iноземнi мови, перспективний науковець.

Оксана заклiпала очима: вона нiчого не розумiла. Якась плутанина. А iй що до того? Вона не претендуе нi на освiту, нi на статки Владислава, нi, власне, на нього загалом. Невже проректора зле проiнформували?

Професор знову ковтнув чаю. Дивлячись на кепський вигляд старого, Оксана подумала, що п’ятдесят грамiв коньяку стали б у пригодi.

– Можливо, ми багато йому дозволяли. Але ви повиннi мене зрозумiти, шановна Оксано Юрiiвно, тобто Оксано! Усе надто складно. Наш перший син Едуардик помер у шiстнадцять вiд лейкемii. Владиславко – наша пiзня дитина, Іренка народила його в тридцять сiм. Розумiете мене?

Оксана ствердно захитала головою. Хоча наразi нiчого не розумiла. Якийсь сумбур та й годi.

– У Владика чудовi перспективи. Вiн закiнчуе унiверситет, сподiваюсь, iз червоним дипломом, йому завiзовано мiсце в аспiрантурi, уже зараз його науковi працi перекладенi десятками мов свiту, його кличуть-запрошують на симпозiуми в рiзнi куточки нашоi планети. Вiн дуже перспективний науковець, запевняю вас. Щиро перепрошую, якщо повторююсь. Одначе я не перебiльшую – у Владика грандiознi успiхи. У нього високi життевi орiентири та прiоритети й прекраснi гени. А то вельми важлива рiч, мушу зауважити. – Сигiзмунд Владиславович, схоже, забувся на мить, де вiн зараз перебувае, i почувався, наче на лекцii. – Звiсно, наречена нашого сина мае бути пiд стать йому – високоосвiчена, ерудована, високоморальна, зi шляхетноi аристократичноi родини. Певна рiч, що вiд претенденток вiдбою немае. Та зараз не про це. Отож усе вкупi мае витворити певну збалансовану будiвлю особистостi. Тут я цiлком згоден iз Фрейдом: «Людина отримуе спадковiсть i оточення як будiвельний матерiал для формування будiвлi особистостi, проте в архiтектурному рiшеннi вiдображаеться i власний стиль». Отут у нашого сина все гаразд – i з генами, i з вишуканим оточенням, i з власним стилем.

«Еге ж, звабленi та покинутi дiвчата, суперстиль, тьху ти!» – промайнула в головi юнки бунтарська думка.

Дiвчина, очевидно, зробила сво

великi очi ще бiльшими, тому що професор поперхнувся чаем i голосно закашлявся.

Отут Оксана врештi знайшла нагоду й утрутилася в монолог поважного чоловiка. Вона, здаеться, нарештi все втямила. Це не Полiна – жирафа, це вона тупа кретинка, сидить, розвiсивши вуха, чай п’е.

– Сигiзмунде Владиславовичу! Менi це вiдомо. Можливо, не все, однак майже все. Разом зi мною в групi вчиться ваша сусiдка Маргарита Власенко. Ви уявити собi не можете, якими балакучими бувають дiвчата. А втiм, сутi справи це не змiнюе. Правда ж? – Оксана рiшуче встае з-за столу, мить думае й додае: – Я не домагаюся вашого сина й нiколи не домагалася. Не журiться, будь ласка, i так не переймайтесь. Усе в нього буде гаразд: i перспективи, i далекосяжнi плани, i наречена з його достойного кола з достойними генами, ви ж самi кажете, що вiд претенденток вiдбою нема. Владислав менi не подобаеться, як це не дивно звучить, запевняю вас. Можете спати спокiйно й дружинi своiй перекажiть: хай не журиться. У мене, як ви кажете, iншi життевi орiентири та прiоритети, до того ж геть паскудне «архiтектурне рiшення». Хм, гени та оточення пiдвели, вишуканостi замало. Можна було мене й не кликати. Достатньо лише навести довiдки у вашоi секретарки Полiнки, та завжди все про всiх знае. Дякую за чай. – Оксана робить паузу, згадуе мармизу задаваки Полiни й не втримуеться: – Хоча я просила кави.

Дiвчина робить крок у бiк дверей i раптово затинаеться на пiвсловi: «До поба…» Старий професор зачинае плакати.

Усе виявилося не так, як вона почула. Владислав, схоже, направду закохався, тому що закинув навчання, науку, батькiв, спорт, цiлими днями ходив за Оксаною, мов сновида, а вночi не спав, бринькав на гiтарi. Ірена Георгiiвна терпляче чекала, коли це все врештi закiнчиться. Бо то не вперше в сина таке потьмарення, що поробиш: творча натура, переповнення серця емоцiями. Минув мiсяць, два, три, i це не проходило. Хлопчик геть очманiв, став потайний, зажурений, грубiянив матерi, а вона ж у нього всю душу вклала. Тож Ірена Георгiiвна закономiрно почала вимагати, щоб чоловiк вiдрахував нестерпну дiвку з унiверситету, може, тодi синок угамуеться. Як кажуть, «очi не бачать – серце не болить». Владик випадково пiдслухав тираду матерi та пригрозив, що якщо хоча б волосинка впаде з голови дiвчини, то вiн зречеться батькiв i вони бiльше його нiколи не побачать. Бiдолашна Ірена через пережитий шок аж до лiкарнi потрапила, а синовi байдуже. Мати в лiкарнi два тижнi лежала, а вiн лише раз ii провiдав. Сухi «ма» i «па-па» – усе, чого дiждалася бiдна жiнка! Владика наче пiдмiнили! І ось маеш. Добiгався, виснажив себе до межi. Занедужав. Дiстав двосторонню пневмонiю, уже тиждень у лiкарнi. З кожним днем усе гiрше. Зрiдка приходить до тями, висока температура, марить i кличе Оксану. Лiкар каже, що лiки не допомагатимуть, поки хворий цього сам не захоче.

Несподiвано проректор хапае дiвчину за руки.

– Оксанонько, голубонько! Будь ласка, змилуйтеся над старим шiстдесятирiчним чоловiком, вiдвiдайте сина в лiкарнi. Професор Виховський, що лiкуе його, запевняе: зараз усе залежить вiд бажання жити самого пацiента. Поки ви не прийдете, Владик може й не захотiти. Дружина впевнена, що я перебiльшую, але… Навiть якщо вiн вам осоружний та вже зовсiм гидкий, виконайте мое прохання з поваги до сивини старого, ви ж добра дiвчина. Пробачте, якщо зможете, таке вихваляння сином. Говорив я це все з одною метою – щоб ви зрозумiли, який скарб втрачаете. Перепрошую, якщо ви мене не так зрозумiли. Вiн марить i кличе вас – нi батька, нi матiр, а лише вас… Протилежнi полюси притягуються. Це не тiльки закон фiзики, Оксано Юрiiвно, це закони всесвiту, однi для всiх.

«Закони однi, але люди чомусь не надто ними переймаються, – промайнула в головi дiвчини думка. – Найчастiше навпаки».

4. Смарагдове небо

Нiчне чергування позаду. Усе майже як завжди: операцii, втомленi очi, руки, ноги та багато емоцiй. Робота, яка подобаеться, яку ти робиш на «вiдмiнно», не схибивши нi перед собою, нi перед Богом, нi перед людьми, – це завжди задоволене сумлiння чи то, як поетично називають цю рiч писаки, – совiсть.

На виходi з лiкарнi Сашко наштовхуеться поглядом на самiтну постать старого, побитого життям пса. Собацюра радiсно крутить хвостом, наче побачив давнього приятеля. Один бiк обпечений, другий повиiдав лишай. Пес, очевидно, радо зустрiчае кожного, хто не лае й не шпетить його, либонь, iнтуiтивно чуе волю людини. О, так, iнстинкти, якi дозволяють тваринi виживати у свiтi, бути його частинкою. Людина – також частинка того самого свiту, але, на жаль, втратила iнстинкт, бо це плата за вмiння говорити, ходити на заднiх кiнцiвках, уважати себе наймогутнiшою. Олександр усмiхнувся сам до себе. Чув би його думки професор Савельев, «незарах.» гарантований.

Сашко уважно придивляеться до пса. Той здаеться йому наче трiшки знайомим. Так, колись давно вiн зустрiв схожого. Так, схожого, бо то не може бути той самий, аж нiяк. Той був столичним мешканцем i наче не таким пошарпаним, але очi,

може закластися на що завгодно, – очi такi ж. Нi, не запопадливi чи голоднi. Той пес наче вивчав його, мiг годину лежати пiд наметом, дивитися незмигно, наче хотiв щось йому сказати. Та то, напевно, дофантазовувала бурхлива молодеча уява, приперчена голодом, тому що дiялося це в далекому 1990 роцi, у жовтнi. Як те дiйство тепер називають – «революцiя на гранiтi». Нехай! На гранiтi, то на гранiтi. Але це виявилися чи не найлiпшi днi його життя, тому що поруч була Оксана, правда, тодi вже не зовсiм його, на жаль. Але вiн мiг легко торкнутися кiнчиками пальцiв ii волосся, довго-довго дивитися, як вона спить, розмовляе, смiеться, тужить, плаче. Це нiколи не набридало – так мiг просидiти й вiчнiсть, тiльки б вона була поруч. І лише схожий от на цього собацюру заблудлий кудлатий чотириногий друг розумiв його тодi, а може, вiн сам вимислив собi оте розумiння чи хотiння, аби бодай хтось його в тому свiтi зрозумiв. До безтями закоханого? Нi, не так – не закоханого, бо той стан закоханостi часто-густо минае, а щось майже космiчне, коли вiд першого погляду на неi розумiеш: вона для тебе ВСЕ. І варто жити тiльки тому, що вона Є.

Щось вiн справдi сьогоднi зовсiм розклеiвся. Осiнь, пiзня, солодко-гiрка, як калина, що примерзла вiд перших морозiв, як дивний спомин про те, що було чи могло б бути, якби… За останне оте «якби» хапався, наче за ниточку. Що «якби», хлопче? Наче з пiдсвiдомостi випливае розумiння того, що у всьому винен вiн сам, лише вiн, учинивши колись щось не так, бо мучить досi, перевертае душу, не тiльки бентежить, а й болить, майже фiзично болить.

Пес висмикуе чоловiка з його споминiв гучним гавканням, i Сашко раптом пригадуе, що в нього в сумцi лежать неторканi бутерброди, турботливо покладенi руками бабунi. Як завжди, за клопотами не знайшлося часу для чаювання. Чоловiк вiдкривае сумку, дiстае пластикову коробку. Добувае з неi бутерброди й простягае собацi. Той недовiрливо нюхае повiтря.

– Розумiю, друже, життя тебе навчило не довiряти людям, – говорить Олександр i кладе гостинець поруч на суху та прив’ялу вiд приморозкiв траву.

Вiдходить убiк, даючи псовi можливiсть поiсти. Той жадiбно ковтае поживу.

– Усе. Бiльше в мене нiчого немае. Вибач, хлопче. От бабуня втiшиться, подумавши, що я нарештi з’iв бутерброди. Ти ж iй нiчого не скажеш, правда? – по-змовницьки пiдморгуе лiкар собацi. – Менi час, бувай, утомлений дуже. Побалакаемо довше при нагодi, добре?

Пройшовши десять метрiв, Олександр озираеться й привiтно махае рукою собацi. Пес сидить на тому ж мiсцi i, здаеться, уважно дивиться вслiд тому, хто щойно пригостив його. «Вивчае. Треба буде завтра взяти чогось iстiвного для цього парубка», – вирiшуе чоловiк.

Удома на нього чекають бабуся й котик Вушко – його маленька родина. Бабуня назвала так чорного, мов сажотрус, котика за бiленьке праве вушко. «Ледве не забув. Треба зайти в крамницю купити презент Вуханевi. От навчив на свою голову».

Олександр забiгае в крамницю, розташовану поряд iз лiкарнею в просторому пластиковому павiльйонi. Тут продають усе: i хлiб, i капцi кiмнатнi, i котячу iжу. Як кажуть, попит породжуе пропозицiю. Поруч лiкарня, тому е i одне, i друге. Продавець Маша, густо нафарбована двадцятирiчна блондинка, яка через це виглядае на тридцять, теревенить iз подругою. Машу Олександр знае давно, рокiв вiсiм, робив iй операцiю на апендиксi, звiдси й iнформацiя про вiк. Батьки Машi – приемнi люди. Тато – водiй маршрутки, великий фанат футболу й пива. Мама – продавець на базарi. Маша в них едина дитина, «робить, що хоче, носить, що хоче, i спить, з ким хоче». Це вона йому сама сказала. Сашко не любить влазити в чужi справи. Вiн умiе слухати: у лiкарськiй практицi це дуже важливо. А коли ти прекрасний слухач, то приготуйся до того, що люди без попереджень, навiть коли заледве тебе знають, розповiдатимуть про себе такi речi, якi б не розповiли нiзащо нi рiдним, нi коханим, нi психiатрам, нi навiть на сповiдi, вiльно запускаючи до себе в душу.

Олександр втуплюеться очима у вiтрину, розглядаючи котячу iжу та розмiрковуючи, що б то смачненьке придбати вухатому шибениковi.

– Послухай, Мар’яшо! Я ж йому типу кажу: «Серий! А, Серий! Слабо?! Нi, скажи, слабо заради мене стрибнути з мосту Скупого кохання в рiчку?» А вiн, босота галiма, обiзвав дуриндою малахольною й послав мене, не при людях буде сказано куди. А ти кажеш: кохання-зiтхання, лицарi, джентльмени. Таких тепер i в кiно нема, однi тiко чупачупси лощенi в стрiнгах барвистих та трансвестити. Так, для подвигiв сучаснi кавалери не годяться.

Олександр Петрович усмiхаеться на такий порив гнiву й зачудування Машi.

– Машо, розумiеш, наша Стирка, хоча i не глибока й не гiрська, та все ж холоднюча рiчка. Утопитися, може, i не втопишся, однак вiд переохолодження помреш через три хвилини. Якраз пiд мостом у рiчку впадае три джерела. Тож твiй товариш не злякався, а досить мудро вчинив. Запевняю тебе як лiкар. Інстинкт самозбереження, Машо.

Маша якусь мить ошелешено дивиться на нахабу, який посмiв перервати ii.

ле замiсть «не лiзь не у своi справи, старий козел», – о, вона ще й не таке сказати може, Олександр на власнi вуха чув, – запопадливо всмiхнувшись, привiтно промовляе:

– Доброго дня, Олександре Петровичу! Ой, я тут iз подругою так забалакалася, що й не помiтила вас.

– Нiчого, дiло молоде. А от iз такими стрьомними, чи як там ви, молодi, зараз кажете, завданнями я б не поспiшав. Знаеш легенду про мiст Скупого кохання, який ти щойно згадувала? Таке купання може дуже погано закiнчитися.

Маша заперечливо хитае головою.

– Розкажiть, Олександре Петровичу, будь ласка. Ви так рiдко щось розповiдаете. Усе я талалайкаю.

Подруга Мар’яша, принаймнi так ii назвала Маша, стоiть мовчки й розглядае на вiтринi цiнники на продуктах, навiть голови не повертае в iхнiй бiк, уникаючи розмови.

Олександр несподiвано навiть для себе каже:

– А чому б i нi? Розкажу. Може, тодi тобi, Машо, у голову не приходитимуть такi-от iдеi.

Отож мiсточок Скупого кохання. Нiхто не знае напевне, чому його так назвали. Розповiдають рiзнi легенди. Одна з них дуже правдивою видаеться чи принаймнi поетичною. Кажуть, що мешкала колись у нашому мiстi дуже вродлива й дуже самозакохана панночка, красивiшоi вiд якоi не було в околицi й поза нею. Звiсно, не мала вродливиця спокою через надокучливих кавалерiв. А оскiльки кохала щиро панна лише себе й нiхто iй не був потрiбен, то вигадала заради забави таку гру: давати-загадувати залицяльникам рiзнi нереальнi завдання. Ну майже така, як ти, Машо. Хто iх виконае – мiг стати чоловiком красунi. Завдань було лише два, а не три, як то зазвичай бувае в казках. Перше – побороти здоровенного бика голiруч. Пiсля першого завдання всi кавалери, якi погоджувалися на це, або гинули пiд копитами страшного розлюченого звiра, або залишалися калiками. Жодного разу справа до другого завдання так i не доходила. Можливо, тому, що жоден хлопець не припав до серця вродливицi, а можливо, тому, що насправдi любила вона щиро тiльки себе. Та ось одного разу проiздив мiстом бравий козак Іскра. Врода дiвчини заслiпила розум вiдважного парубка. Хоча хлопець сподобався панночцi, усе ж вирiшила вона для годиться i його випробувати. Іскра на диво швидко розправився з лютим биком, позбивавши йому руками роги. Друге завдання здалося козаковi ще легшим. Викупатися в рiчцi мiж трьома джерелами. Вiн стрибнув у воду i… не випiрнув. Легенда запевняе, що рiчка забрала мужнього козака собi за чоловiка й навiть тiла не вiддала. Жаль охопив душу вродливицi, пiдiйшла паночка до краю рiчки, i скотилася з ii щоки скупа сльоза простiсiнько у воду, одна-однiсiнька. Хоча доти вона нiколи не плакала та й не всмiхалася, щоб не псувати красу свого личка зморшками. Це був единий чоловiк з-помiж тисячi, який iй справдi сподобався. Наказала панна побудувати через рiчку, у якiй загинув козак, мiст i назвати мостом Втраченого кохання. Та наперекiр бажанню вродливицi мiст стали називати мостом Скупого кохання. Про яку любов можна говорити з такими бажаннями? Що трапилося далi з панночкою, легенда не розповiдае, як i не зберегла для iсторii iменi гордячки. А от мiст i досi називають мостом Скупого кохання.

– І звiдки ви все знаете, Олександре Петровичу?! Ах! Напевне, я зателефоную Серому й вибачуся. Таки дуринда я, переконали.

Олександр скосив очi на Машину колежанку: та продовжувала витрiщатися на вiтрину, стоячи впiвоберта, однак кутики губ у дiвчини були трохи пiднятi, вона всмiхалася.

– Це, Машо, зробиш згодом, а зараз дай менi, будь ласка, для мого Вушка три пакетики того, що завжди.

Маша кидаеться iз завидним завзяттям до прилавка.

– Олександре Петровичу, тут тiльки один. Зачекайте пару секунд. Я миттю в пiдсобку, винесу.

Дiвчина бiля вiтрини навздогiн Машi ледь чутно гукае:

– Машо, я пiду! На роботу спiзнююся. Зателефоную ввечерi, тодi й договоримо. Бувай!

Вона повертаеться до Сашка обличчям, пильно якусь мить дивиться на нього, кидае ледве чутне «до побачення» i миттю вибiгае з крамницi.

Та це ж новенька санiтарка з iхнього вiддiлення. Дуже тиха й спокiйна дiвчина. Медсестра Лiдочка не нахвалиться нею: «Працюе, мов у себе вдома. Молодець. Думала, що молодi так працювати не вмiють. Тiльки вже надто мовчазна, зайвого слова з неi не витягнеш. І очi чомусь ховае. Менi здаеться, що вона часто плаче. Нероздiлене кохання, напевне. У молодi лiта це не дивина». Чоловiк стоiть, мов паралiзований. До цього Олександр не звертав уваги на дiвчину. Та, що ховае очi, щойно обпекла його ними… На нього дивилися Оксанинi очi. Але цього не може бути. Оксанi зараз, як i йому, сорок. Та й живе вона в столицi, щаслива та сiмейна. Бабуся казала, що десь мiсяць тому зустрiчала Оксанину маму й та запевняла, що в доньки все гаразд, внучка збираеться на навчання в Англiю. Та й ця дiвчина не така вже й схожа на Оксану. Чорнява, висока, нiс iнший, губи. Але очi? Оксанинi очi – смарагди пiд сонцем.

– Олександре Петровичу! Вiзьмiть, будь ласка. О, Мар’яшка вже пiшла… Ви не думайте, вона не горда, лише мовчазна. Мар’янка дуже хороша. А ви

i хiба не знаете? У лiкарнi санiтаркою працюе, здаеться, навiть у вашому вiддiленнi. У неi вдома якiсь там неприемностi, Мар’яшка не каже якi, але думаю, що то проблема з предками, тобто батьки вмiють настрiй зiпсувати, повiрте менi, от вона й журиться. Переказуйте вiтання вiд мене Василинi Степанiвнi та Вушку.

Олександр автоматично розраховуеться з Машею, кидае через плече лаконiчнe «Дякую. Обов’язково. До побачення» i виходить iз крамницi.

Що, допрацювався? Знову примари минулого заполонюють розум.

Спогади, осiнь, морок осенi, уже б швидше снiг випав, чи що, щоб закутатися в його чистоту вiд думок та втекти вiд себе. Спогади – i прикро вiд них, i гiрко, i солодко.

Коли Сашко повернувся з армii, удома його очiкувала неприемна новина: Оксана стала замiжньою жiнкою. А чого ти чекав, невже на щось сподiвався? Бабуся розповiдала захоплено майже казкову iсторiю про те, як син проректора унiверситету закохався в Оксану до нестями з першого погляду. Звiсно, спробуй у таку не закохатися! А потiм навiть через неi чи то стрiлявся, чи пiд поiзд кидався. Ой, щось то видавалося Сашковi жiночими домислами, тому що й бабуся переповiдала це з iронiею. Новина стала сенсацiею не лише для неi. Мiстечко смакувало звiсткою довгенько, щоразу доплiтаючи все новi та новi дрiбнички. А про вишукане весiлля складали легенди – уже було й не дiбрати, де правда, а де вигадка… Олександровi надii розбилися об щастя його (точнiше, уже не його) Оксани… Як дрiбна сльоза панни, що побудувала мiст Скупого кохання.

А ось i той самий мiст. Тихий, сумний осiннiй ранок, пустi алейки, i тiльки вiтер жене дорiжками змарнiле до чорноти листя…

Олександр пiдходить до перил мiстка. Спираеться на них i якусь мить дивиться на темну воду, яка дрiботить унизу в дикому танцi, висмикуючи з надр землi холодний, крижаний морок.

Несподiвано озиваеться телефон. Це бабуся.

– Усе, бабусю, зараз буду. За десять хвилин. Нi-нi, не затримуюся. Цiлую. У вас усе гаразд? Уже бiжу.

Олександр пiдходить до свого будинку. Тут у трикiмнатнiй квартирi вiн мешкае з незначними перервами вже сорок рокiв. Старiють i помирають, народжуються й переiжджають його мешканцi, а будинок продовжуе жити життям тих, хто в ньому вiкуе, щемко вловлюючи звуки смутку, бiд i радощiв, буденних клопотiв днiв та ночей свiту. Пiд будинком постарiли клени, посадженi вiдразу по заселеннi в нього перших мешканцiв. Загинула стара сосна, яка була старшою вiд будинку. До неi часто навiдувалася бiлочка, прибiгаючи з мiського парку. Улiтку 1988 року, коли вiн був в армii, у сосну влучила кульова блискавка, спаливши вщент. От i мандрiвна бiлка перестала навiдуватися. А все решта залишалoся без змiн.

Бабусi-всезнайки на лавочках бiля пiд’iзду вже iз самого ранку теревенять: незважаючи на сиру погоду, iде обмiн iнформацiею.

– Доброго дня, вельмишановнi панi! – Вони люблять, коли Сашко так iз ними вiтаеться.

У вiдповiдь навперебiй чуе звичне й таке приемне:

– Доброго здоров’ячка! А Василина Степанiвна вже зачекалася. Кiлька разiв на балкон виходила, виглядае вас. Затримуетеся, Олександре Петровичу.

Сашко заходить у пiд’iзд. Пiднiмаеться побитими життям схiдцями на другий поверх. Не встигае навiть пiрнути в кишеню за ключами, як дверi квартири вiдчиняються. Бабуня завжди чуе його кроки, певне, серцем. Навiть коли вiн крадеться навшпиньках, усе одно випереджае його хоч на мить. Вiдчиняе завжди сама. Вiн нiжно цiлуе ii в щiчку, вислуховуючи дорогою якiсь банальностi про неслуха Вушка, про гастролi модного львiвського театру «Воскресiння» у iхньому мiстечку, про те, що вона таки мусить пiти на цю просто шалено розрекламовану виставу «Лiсовоi пiснi» цього театру… Слова звучать приемною музикою. Коли вiн задовго мовчить, не мугикаючи й не пiдтакуючи, це насторожуе бабуню.

– Ти не захворiв, хлопчику мiй?

– Нi, бабуню! Усе гаразд, лише втомився. Багато роботи.

Пiд ногами нiжно муркае Вушко, не розумiючи, чому на нього не звертають уваги й де ж такi звичнi гостинцi.

– Там у торбi для Вушка, як завжди. Дайте йому, а я пiду перепочину.

Бабуся з розумiнням кивае. Хай вiдпочине: у нього така важка робота.

Сашко мие руки i втомлено дивиться в дзеркало, не помiчаючи в ньому себе, стараючись пояснити свое збентеження погодою, зморенiстю, схожою на Оксанy юнкою в крамницi. Вона могла б бути ii донькою. Але Оксана далеко, у Киевi, донька ще далi – в Англii.

Вiн заходить у свою кiмнату, з книжковоi полицi бере медичний словник, вiдкривае його й дiстае чорно-бiлу свiтлину. На нiй усмiхнена школярка. Смiшнi кiски з пишними бiлими бантами, немов величезнi снiжнi метелики на головi. Сашко всмiхаеться, згадуючи, як поцупив цю свiтлину з Оксаниного шкiльного aльбому в десятому класi. Чоловiк вмикае музику, лягае на лiжко й заплющуе очi.

Третя симфонiя Моцарта.

Вiн любить цiлий свiт, крига на душi тане, трепет i неспокiй, принесенi додому, розчиняються в теплi. Його наповнюють музика i едине бажання – хай тiльки на мить, хай лише увi снi побачити ii, рiдну й

чужу Оксану.

У десятому, випускному класi шкiльний театрально-лiтературний гурток «Лiсова пiсня» на чолi зi Свiтланою Михайлiвною, особою, закоханою у свою справу, до рiчницi вiд дня народження Гоголя готував власними силами театральну виставу «Нiч перед Рiздвом». Коли Светка-канфетка (так називали ii позаочi учнi за добродушну любов до солодощiв) узялася за цю справу, то припрягла до цього всю школу. Гурток «Умiлi руки» разом iз художньою студiею займалися оформленням сцени. На замовлення дошивали й костюми, точнiше те, чого не могли добути з бабусиних скринь. Сценарiй написала Светка-канфетка. За допомогою слiв «Матимеш двiйку з лiтератури, якщо не…» силами Свiтлани Михайлiвни були задiянi най-най-найкращi таланти школи. Оксану грала Оксана. Свiтлана Михайлiвна на дуже активнi спроби шкiльних красунь витiснити Оксану з цiеi ролi вiдповiла чiтко й зрозумiло: «Хто написав сценарiй, той замовляе музику». Светка-канфетка завжди мала про все власну думку. І навiть натяки директора школи, що головну роль у виставi мала б зiграти майбутня золота медалiстка Оленка Кругленко («золото – не дитина»), а не ще донедавна найвiдомiша в школi шибайголова Оксана Кущинська, промайнули повз ii увагу. Однак розголос про те, що Оксана в кiнцi вистави цiлуе у вуста Вакулу, мав ефект розквiтлих узимку на стужi троянд. Конкурс на роль Вакули був несамовитий. Ще б, оця неприступна, навiжена, дика особа, говорячи: «Не потрiбнi менi черевички. Я й без них тебе кохаю», – когось iз власноi волi, без примусу поцiлуе… Сашко навiть не пробувався, знаючи власну недолугiсть.

Хлопчина не пропустив жодноi репетицii. Вiн навiть прогавив кiлька занять iз музграмоти через це. Сидiв в актовому залi школи й ловив кожне слово, кожен рух… Оксана грала неперевершено. Микола Лебедко з 10-Б грав Вакулу – i грав геть паскудно. Мав симпатичну мармизу, спортивну статуру (майстер спорту з дзюдо), гарне почуття гумору, але погану пам’ять. Йому надто важко давалися слова Гоголя, вкладенi в уста героiв. Хлопець пiтнiв, у нього тремтiли голос, руки й навiть ноги. Фiзично мiцний Микола змалiв, пропав на сценi… Однак не покидав цiеi справи, хоча друзi настирливо радили. Вона мала його поцiлувати. На репетицii, зараза, вiдмовлялася це робити категорично!

Спливав час. Усi приготування до вистави майже закiнчилися. До прем’ери залишалося три днi. Як завжди, о третiй годинi всi зiбралися на репетицiю. Не прийшов лишень Микола. Десять по третiй. Свiтлана Михайлiвна почала нервуватися. І раптом вiдчинилися дверi i в актовий зал влетiв переполоханий Олег, однокласник Миколи.

– Свiтлано Михайлiвно, бiда! Микола на уроцi фiзкультури зламав ногу. Його сьогоднi не буде.

Фiнальна сцена «Ревiзора» тривала хвилину.

Що тут почалося! Свiтланi Михайлiвнi стало зле. Їi вiдливали холодною водою, вона хапалася за серце, медсестра Марина принесла заспокiйливе. Сашко збентежено сидiв на своему звичному мiсцi. І тут погляд Свiтлани Михайлiвни випадково впав на нього. Не дивлячись на своi пирiжковi габарити, жiнка блискавично опинилася бiля хлопця.

– От хто нас урятуе! Сашо, ти ж не пропустив жодноi репетицii?

Сашко лише стенув плечима.

– У тебе прекрасна пам’ять, хлопче. Слова Вакули знаеш?

Не чекаючи вiдповiдi, вона силомiць поволокла його на сцену.

Отак Сашко став Вакулою. Вiн i справдi пам’ятав усi слова. Говорив iх легко й зворушливо, вiн не мусив удавати закоханого. Усе йшло чудово до останньоi генеральноi репетицii.

Перед репетицiею навели лад на сценi: усi сценiчнi атрибути й реквiзити стояли на своiх мiсцях. Актори в костюмах, гарно записаний на магнiтофон народний супровiд линув залою.

Розпочалася репетицiя. Свiтлана Михайлiвна вiд задоволення просто свiтилася.

Остання, фiнальна сцена. У головi гупае лише одна думка: «Усе мае бути по-справжньому, мов на виставi. Вона мене поцiлуе, вона мене поцiлуе».

– Ось, вiзьми. Це черевички з нiг самоi царицi. Такi ти хотiла, моя кохана Оксано?

– Не потрiбнi менi твоi черевички. Я й без них тебе кохаю!

Оксана пiдходить до нього зовсiм-зовсiм близько. Вiн може розгледiти кожен хрестик на розлогих рукавах ii вишитоi сорочки, дiвчина поволi наближаеться до хлопця. Обличчя мрiйливо усмiхнене: Оксана увiйшла в роль. Сашко помiчае над лiвою бровою дiвчини шрам – слiд вiд травми пiд час гандбольного матчу в сьомому класi… Його нiс вловлюе ледь чутний аромат любистку, нiжний i лiтнiй. Так завжди пахне ii волосся. Смарагдовi очi, мов сама весна, у них широко та просторо, наче в зеленому небi, залитому сонцем; вii, як наляканi крила пташенят, пурхають у ньому, i Сашко вiдчувае майже фiзично, а не лише у своiй головi, що летить… Паморочиться голова, i серце всерединi тремтить, калатае, сiпаеться, тiло стае тепловим реактором. Вiн летить у смарагдовому небi. Їi вуста кольору стиглоi калини наближаються. Вiн вiдчувае iх м’який шовковий дотик i пiдiймаеться все вище та вище. Тут так просторо й прекрасно, i…

Сашко розплющуе очi. Вiн лежить на долiвцi сцени. Навколо нього схвильованi актори, пер

лякана Свiтлана Михайлiвна з горнятком води, якою плюскае на нього. Сашко знепритомнiв. Ікар хрiновий – одлiтався. Оксана присiла бiля хлопця й нiяково гладить по головi.

Вистава пройшла з приголомшливим успiхом. Оксана у фiнальнiй сценi цiлувала Вакулу в щiчку.

– Нешкiдливо для здоров’я, – пояснила Свiтлана Михайлiвна.

Дивно, однак у школi нiхто не дiзнався про цей iнцидент на репетицii: чи то Свiтлана Михайлiвна постаралася, чи, може, i Оксана…

5. Крижана намiтка

Трохи збентежена та захоплена зненацька почутим, Оксана кинулася з кабiнету проректора заледве не бiгом. У приймальнi було порожньо. На столi секретарки лежала недбало розкидана косметика.

Полiнка, очевидно, впала в iстерику й побiгла плакатися комусь у жилетку. Хоча в риданнях чи хоча б засмученою Оксана Полiнку нi разу не бачила. Те, що та вмiла ховати своi прикрощi, робило лише честь ii незворушностi. Чомусь здалося, що ось такi сцени з приниженням не первина для секретарки. Але то таке, як каже мама, «до пори, до часу, бо, коли сiеш вiтер, обов’язково пожнеш бурю».

Щоб зiбрати докупи думки, Оксана мусила мати якийсь час, тому не пiшла в гуртожиток. Там Ориська доконче причепиться з розпитуваннями. Звiсно, новина про те, що батько Влада викликав ii на килим, уже розлетiлася громовицею. Тому вирiшила пройтися зовсiм не лагiдною березневою киiвською вулицею. Сiяв дрiбний дощик, пiд ногами хлипала слiзно змокла каша. Пiсля майже годинного блукання парком та власними думками Оксана зрозумiла, що анiчогiсiнько путнього вимудрувати не може, i вiдчула, що намочила ноги. До гуртожиткiв добиратися далеченько, тому вирiшила зазирнути кудись на чай та спробувати зiгрiтися. Певна рiч, вiдразу подумалося про студентську iдальню. Однак гадка про те, що там доконче зустрiне когось знайомого, зупинила ii. Не хотiлося нi з ким бачитися. Оксана запхала руку до кишенi: чи вистачить грошей на чай у рядовiй киiвськiй кафешцi? Грошей вистачало. Дiвчина зайшла в пирiжкову, узяла собi каву з молоком та пирiжок iз капустою, сiла за столик у кутку спиною до дверей. Каву майже залпом випила – стало теплiше, принаймнi зуби перестали дрiботiти в гуцульському ритмi.

Зненацька на плече iй несмiло лягла чиясь легка рука. Оксана озирнулася. Позаду неi з тацею та з паруючим горням на нiй стояла секретарка ректора Полiнка й винувато та трохи дурнувато всмiхалася.

– Перепрошую, той, Оксано… бiля вас, тобто бiля тебе можна, тобто вiльно?

Оксана здивовано кивнула головою.

Навпроти всiлася Полiна, вродлива, мов промiнчик сонця, з таким же волоссям. Інтуiтивно розумiла: ця зустрiч не випадкова.

– Оксано, я хочу з тобою поговорити, – трiшки збентежено почала Полiна. – Не буду, певна рiч, запевняти, що наша зустрiч ненавмисна.

Полiнка виставила перед собою праву руку з вишуканим манiкюром, повертiла ним, поворушила пальцями. Швидше за все, то було звичкою, однак Оксану це роздратувало, коли вона перевела погляд на своi руки, доглянутi абияк. Однак дiвчина не забрала iх зi столу, навпаки, демонстративно залишила як е, нiби пiдкреслюючи, що не все в цьому життi вирiшуеться формою нiгтiв.

Полiнку можна звинуватити в самозакоханостi та пихатостi, однак лише не у вiдсутностi розуму. Вона майже нiяково та надто швидко забрала зi столу руки й продовжила говорити:

– Оксано! Прошу, вислухай мене. Знаю, що нерiдко поводжуся, як стерво, однак…

Полiна вiдсьорбнула чаю, при тому гидливо скривившись. Звичайно, чай бридкий на смак, не такий, до якого вона звикла. Оксана криво посмiхнулася, спостерiгаючи мовчки всю цю виставу. Поки що все видавалося аж надто дивним.

Полiна продовжувала:

– Я народилася в дуже бiднiй сiм’i: мама все життя тяжко гарувала то прибиральницею, то посудомийкою: вона ж бо дитбудинкiвська. Вiдповiдно анi бабусi, анi дiдуся в мене нiколи не було. Батько? Мене годували мiфами про тата-полярника, доки… Одного разу мама напилася й розповiла, що мiй татко – випадковий чолов’яга, чи то ба «едине велике кохання ii життя», якого вона знала лише мiсяць i який тимчасово замешкав у ii гуртожитiвськiй кiмнатi вкупi з нею. Здаеться, вiн попросту використовував наiвну закохану дурепу. Певна рiч, клявся у вiчному коханнi з першого погляду, а потiм враз щез, коли дiвчина чи то, швидше, житло стало непотрiбне. Так, залишив пiсля себе спогад, точнiше, дар – мене, а ще точнiше – не зовсiм мене, а свою сперму всерединi яйцеклiтини. – Полiнка зашпорталася на останнiх словах, ковтнула чаю, скривилася.

Оксана мовчки слухала, утупившись очима в брудну пляму на столi.

– Мама й досi вiрить, що той покидьок повернеться. Уявляеш? Вона тодi його навiть розшукувала довго й нудно. Бiгала по лiкарнях та медвитверезниках, навiть у трупарнi була й у мiлiцii. Свята простота. А через вiсiм мiсяцiв на свiт бiлий з’явилася я – плiд кохання, так би мовити… Гiрко згадуеться менi мое дитинство – безконечне безгрошiв’я, випадковi маминi коханцi, частi запоi. Ех, зараз не про це! Я не знаю, хто мiй батько, i знати не хочу, однак, схоже, гени вiн ма

непоганi. Навчання менi давалося доволi легко, бо ж до всього доводилося допетрувати самiй. Нi з математикою в п’ятому класi, анi з фiзикою в сьомому мама допомогти менi не могла. Так, моя матуся зi шкiри пнулася, щоб я таки закiнчила десятирiчку та спробувала вступити до iнституту, уперемiж iз запоями працювала майже цiлодобово. Я закiнчила школу без трiйок. Подала документи в унiвер. Моя зарозумiлiсть тодi зiграла зi мною кепський жарт – здала я документи на iноземну фiлологiю. Природно, iспити завалила. Тi, що вступили в тому роцi, майже всi були випускниками спецмовних шкiл, а iнших репетитор рiк готував до вступу або ж мали знайомство в приймальнiй комiсii…

Оксана здивовано дивилася на Полiну. Та жалiбно всмiхалася – тiльки iй вiдомо кому. В очах красунi стояв бiль, сталевий блиск кудись зник. Оксана збагнула: Полiна вперше розповiдае про себе правду, не те що чужому чи своему, а взагалi вперше.

Полiна знову вiдсьорбнула тоi гидотноi рiдини з надщербленого бiлого горнятка зi спецiально вiдбитою ручкою, щоб не вкрали.

– Я сидiла пiд аудиторiею, просто на пiдлозi, сльози котилися з очей водоспадом, i не могла зупинитися. Не пригадую навiть, скiльки минуло часу пiсля зацiпенiння, та раптом чиiсь мiцнi руки поставили мене на ноги, узяли лагiдно за плечi й повели. Я йшла слухняно за тими добрими руками; здавалося, що такi нiжнi руки нiчого злого вчинити не можуть. Отямилася в тому самому кабiнетi, з якого годину тому вистрибнула ти, в отiй розкошi, у теплi, з горнятком запашноi кави в руках. Я вперше бачила i золочений годинник, i такi розкiшно снiжнi горнятка й уперше пила таку смачну каву. Сигiзмунд Владиславович майже буденним голосом запропонував менi роботу в нього секретаркою, тому що його колишня раптом звiльнилася. Згодом вiн «посприяв» моему вступу до омрiяного унiверситету, правда, на заочне. Я думала, такого не бувае, не бувае таких добрих та порядних людей. Здалося, небеса змилувалися надi мною та прислали нещаснiй сирiтцi янгола-охоронця чи принаймнi батька, якого в мене нiколи не було. Свята простота: усе мае свою цiну. Так, платня. Ну, ти вже, напевне, здогадалася: молоде розкiшне тiло та спотворенi збочення пiдстаркуватого професора. Оце дороге шмаття на менi, прикраси, взуття, косметика – його дарунки, як i квартира, котру вiн допомiг нам iз мамою отримати позачергово, i не однокiмнатну, а трьошку. А щоб мама не заважала… – Полiна закашлялася. – Ну, ти ж розумiеш, у чому? То для неi придбали хатинку недалечко вiд Киева – зелений садочок, розкiшний квiтник пiд вiкнами, чиста вода в криницi, газове опалення, курочки-чубаточки подвiр’ям походжають. Краса… О, так, наiвнi душi в унiверi вiрять, що то грошi моеi неiснуючоi тiтоньки з Чикаго, менш довiрливi вважають мене чиеюсь утриманкою. Такi думки задовольняють i мене, i професора. Чи гидко менi? А ти як гадаеш? Утриманка, думаеш? Так! Я утриманка. А кохання-зiтхання – то… – Очi Полiни блищали. – Знаеш, коли довго говорити на оселедець «кориця», навiть запахне нею. А смак? Важко перебити смак оселедця навiть корицею…

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Примечания

1

[i] (#_ednref1) Бог Чисел, тобто Бог часу. В Украiнi Числобога вшановують пiд час зимового сонцестояння 21–22 грудня, на Рiздво Божича, а також одночасно й поруч зi Сварогом. Вважають, що на Рiздво з народженням Молодого Божича Коляди час «оновлюеться», тобто починаеться нове Коло Свароже (Г. С. Лозко. Украiнське народознавство). (Тут i далi прим. авт.)

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить