Гравець 1: що з нами станеться
Дуглас Коупленд

Скiльки потрiбно часу, щоб життя людини повнiстю змiнилося? А кiлькох людей? А всього людства? Дуглас Коупленд пропонуе свiй варiант i показуе, що може статися лише за п’ять годин.

Рiк – бармен-невдаха. Люк – пастор-утiкач. Рейчел намагаеться знайти когось, хто може стати батьком ii дитини. Карен приiхала на iнтернет-побачення з Ворреном, який нiкому не подобаеться. Ще е сучасний проповiдник, що вмiе красиво говорити i спритно виманювати грошi. І е неймовiрна, жахлива катастрофа, яку неможливо пояснити з невеличкого коктейльного бару, де зникли Інтернет, електрика i вода. І вiд усiх небезпек захищають лише поспiхом забарикадованi дверi.

За цi п’ять годин героi переосмислять усе свое життя, вiдкриють у собi новi, ще досi невiдомi почуття i, можливо, Бога. Зрештою, що таке Бог для купки людських створiнь перед обличчям кiнця свiту?

Дуглас Коупленд

Гравець 1: що з нами станеться

Шановний читачу!

Спасибi, що придбали цю книгу.

Нагадуемо, що вона е об’ектом Закону Украiни «Про авторське i сумiжнi право», порушення якого караеться за статтею 176 Кримiнального кодексу Украiни «Порушення авторського права i сумiжних прав» штрафом вiд ста до чотирьохсот неоподатковуваних мiнiмумiв доходiв громадян або виправними роботами на строк до двох рокiв, з конфiскацiею та знищенням всiх примiрникiв творiв, матерiальних носiiв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення та обладнання i матерiалiв, призначених для iх виготовлення i вiдтворення. Повторне порушення караеться штрафом вiд тисячi до двох тисяч неоподатковуваних мiнiмумiв доходiв громадян або виправними роботами на строк до двох рокiв, або позбавленням волi на той самий строк, з конфiскацiею та знищенням всiх примiрникiв, матерiальних носiiв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення, аудiо -i вiдеокасет, дискет, iнших носiiв iнформацii, обладнання та матерiалiв, призначених для iх виготовлення i вiдтворення. Кримiнальне переслiдування також вiдбуваеться згiдно з вiдповiдними законами краiн, де зафiксовано незаконне вiдтворення (поширення) творiв.

Книга мiстить криптографiчний захист, що дозволяе визначити, хто е джерелом незаконного розповсюдження (вiдтворення) творiв.

Щиро сподiваемося, що Ви з повагою поставитеся до iнтелектуальноi працi iнших i ще раз Вам вдячнi!

Серiя «Лекцii Мессi»

Лекцii Мессi – це щорiчний цикл лекцiй на полiтичнi, культурнi та фiлософськi теми, що проводиться в Канадi. Спонсори лекцiй Мессi – радiо CBC, видавництво «Анансi Прес», коледж Мессi при унiверситетi Торонто. Серiя була створена на честь вельмишановного Вiнсента Мессi, колишнього генерал-губернатора Канади, iнавгурацiя якого вiдбулася 1961 року i який заснував на радiо форму, де найвидатнiшi мислителi сучасностi могли висловити свою думку щодо найважливiших питань свого часу.

В основi цiеi книжки – лекцii за 2010 рiк, «Гравець 1: Що з нами станеться. Роман за п’ять годин» транслювалася в листопадi 2010 в серii передач «Ідеi» на Радiо CBC. Продюсер серii передач – Фiлiп Коултер; виконавчий продюсер – Бернi Лахт.

Про автора

Дуглас Коупленд – автор мiжнародного бестселера «Поколiння Х» i одинадцяти iнших романiв, зокрема «Викрадачi жуйки» (The Gum Thief), «Гей, Нострадамусе!» (Hey Nostradamus!), «Нормальних сiмей не бувае» (All Families Are Psychotic) i «Поколiння А» (Generation A). Останнiй роман став нацiональним бестселером i фiналiстом конкурсу Письменницького фонду Канади на найкращий художнiй твiр. Серед документальних творiв Дугласа Коупленда: «Маршалл Маклуен» (Marshall McLuhan), «Полароiднi свiтлини вiд померлих» (Polaroids from the Dead), «Террi: Життя Террi Фокса» (Terry: The Life of Terry Fox) i «Сувенiр iз Канади» (Souvenir of Canada). Його книжки перекладенi тридцятьма п’ятьма мовами i надрукованi в багатьох краiнах свiту. Дуглас Коупленд також художник i скульптор, дизайнер меблiв i сценарист. Мешкае автор у Ванкуверi.

Вдячний таким людям за iхню турботу, думку та матерiали:

Турман Аллен

Деббi Одус

Стiв Одус

Катрiн Бейлi

Ала Баелас

Тiм Б’енiосек

Ів Броссо

Джеремi Бай

Дiлан Кентвел Смiт

Джодi Крiс

Аем Кроулi

Челсi Дамен

Монiк Давiо

Елiзабет Девiдсон

Антонелла Дiфранко

Браян Дрейпер

Елiзабет Даллi

Джеймi Ендiк

Кевiн Еверест

Джон Фогде

Лаура Фоксвортi

Лiннi Гебiкi

Стiвен Грей

К. С. Гамфрiс

Енн Лоуренс

Джессiка Мiллер

Ерiк Мортенсен

Кей Мюллер

Саймон Нiксон

Стiвi Шлiттенгардт

Ірiн Зейден

Гонсало Сiльва

Мерi Сiлвер

Марк Стейплз

Аманада Трафаган

Нiколь Вiльянуева

Гелена Вiссiнг

Марiя Вiкенс

Лаура Вiнвуд

Кейт Вулi

Лара М. Цайсес

Ти можеш мати або iнформацiю, або життя, мати водночас i те, i те неможливо.

    Закон Дага

Година перша

Курс на дирижабль, що палае

Карен

Карен обожнюе кросворди, бо тодi час минае швидко. Карен шие клаптевi ковдри й в

ддае iх благодiйним установам, бо вона насолоджуеться процесом, протягом якого час уповiльнюеться. Карен дивуе, що люди, якi рiшуче викидають iз холодильника простроченi молочнi продукти, навiть i не думають позбутися томатноi салатноi заправки «Kraft Catalina», що може кiлька рокiв простояти у дверцятах того ж холодильника. Вона й сама винна в цьому злочинi. Карен пригадуе, як колишнiй чоловiк, коли мiж ними все ще було добре, оглядав дверцята холодильника й примовляв: «Господи, Карен, ця пляшечка «Тисячi островiв» пам’ятае ще вбивство Кеннедi».

Наразi Карен майже сорок, i досi вона вважала, що нiкого бiльше не знайде, аж ось летить на зустрiч iз чоловiком, який, сподiваеться, стане ii коханим. Вона сидить в алюмiнiевому фюзеляжi, що летить, розсiкаючи повiтря на схiд, на висотi вiсiм кiлометрiв над озером Верхнiм. Їй трохи спекотно, тож вона розстiбуе два гудзики на сукнi, сподiваючись, якщо це i побачать, то за шльондру ii не вважатимуть. «Чому,– майнула в неi думка,– мене так хвилюе, що мене вважатимуть хвойдою? Але ж хвилюе». Тут вона пригадала, що сьогоднi кожен мае фотоапарат, i будь-хто може ii сфотографувати. Ох уже тi фотоапарати! Маленькi яскравi блакитнi вiконечка, якi вона завжди бачить зi свого мiсця в задньому ряду в аудиторii школи Кейсi, мерехтлива сапфiрова матриця спогадiв, якi, ймовiрно, нiколи не переглядатимуть, бо люди, що записують виступи учнiв музичноi школи, записують ще багато чого, й у життi не вистачить часу переглянути навiть дрiбку тих записаних спогадiв. У кухонних шухлядках повно забутих карток пам’ятi. Незагострених олiвцiв. Нотатникiв, подарованих агентами з нерухомостi. Рекламок стоматологiв. Така шухлядка – капсула часу. «Усе, що ми лишаемо по собi, пересуваючись iз кiмнати в кiмнату,– лузга»,– мiркуе Карен.

По той бiк проходу, за ряд попереду Карен сидить хлопець-пiдлiток, i пiд час рейсу вiн уже кiлька разiв озирнувся на неi. Карен тiшить думка, що вiн може вважати ii гарячою штучкою,– аби тiльки не «гарячою матусею»,– але вона чудово знае, що в кишенi сорочки цей сексуально стурбований хлопець тримае якийсь невеличкий гаджет, здатний помiчати грiхи, i чекае не дочекаеться, коли Карен розстебне ще кiлька гудзикiв, або поколупае в носi, або утне iще якийсь дурний вчинок iз тих, що ранiше вважалися особистими, дурний вчинок, який врештi-решт опублiкуе на сайтi з прикольними фотками поруч зi свiтлиною команди бейсболiстiв, на якiй одного гравця аж зiгнуло вiд блювоти, або ж на сайтi з вiдеороликами, де пiдлiтки, якi геть не мають уявлення про причини та наслiдки, стрибають iз дахiв будинкiв на трамплiни й гинуть.

Хай iм грець, тим сучасним технологiям. Карен крутить гудзики. У шлунку бурчить. Правий бiк лiтака занадто яскравий, вона дивиться у хвiст i пригадуе старий фiльм, у якому пасажири «боiнга-747» зникли просто посеред польоту, за винятком п’ятьох, якi спали й саме тому не зникли. У тому фiльмi вiд зниклих пасажирiв лишився тiльки одяг на крiслах. Думки Карен летять далi. Що вiдбудеться, якщо хтось зникне, розчиниться? Одяг точно лишиться. Але нiкуди не подiнуться й такi речi, як-от шиньйони, перуки, прикраси… список можна продовжувати… зубнi вiнiри, коронки, електрокардiостимулятори, металевi штифти, що лишилися пiсля операцiй на кiстках… думки не зупиняються… ну, якщо вже йдеться про неприемне, то неперетравлена iжа i – стривайте – вона щойно усвiдомила, волосся також лишиться, бо полiцейський у телешоу сказав, що волосина не мiстить ДНК, цей привiлей мають лише волосянi фолiкули. До речi, що там iз кiстками? Кiстки складаються з карбонату кальцiю, хiмiчноi речовини, про яку Карен нiчого особливого не знае; кiстки теж мусили б лишитися – може, не кiстковий мозок, але… але стривайте, Карен десь читала, що на кожну клiтину людського тiла припадають десять iнших органiзмiв, як-от бактерii, вiруси та грибки. Вони також лишаться разом з одягом. Тьху. Ваше тiло навiть не тiло – це екосистема.

Карен iде ще далi… А як щодо води? Вода – це ж просто вода, вона не та речовина, що робить Карен Карен, тож увесь одяг та iнша гидота на сидiннях «боiнга» буде мокрою. Тож виходить… А iншi клiтини тiла? Як iх можна класифiкувати: Карен та не-Карен? Яйцеклiтини точно лишаться, бо вони лише наполовину Карен, не стовiдсоткова Карен, мiстять лише половину ii ДНК. Стривайте – знову це слово, «ДНК»… ДНК. Якби Карен зазирнула в якусь клiтину, скажiмо, клiтину шкiри, вона б усвiдомила, що лише ii ДНК i е нею. Решта – це бiлки, жири, ензими, гемоглобiн i…

…i тут Карен ясно побачила своi мокрi рештки на сидiннi «боiнга». Над ними пiднiмалася iстота, схожа на привида, тонка, як павутинка, довга, як колготки, i складалася вона тiльки з ДНК Карен – це едине, що вона чесно могла назвати собою. Колготки! Навiть не колготки, бо всi цi ДНК, вилученi з ii клiтин, не поеднуватимуться мiж собою – всi ii ДНК висiтимуть хмарою дрiбного пороху завбiльшки, може, з апельсин. І тут Карен соромиться, бо думае, як же мало того, що вiдрiзняе ii вiд iнших людей – дрiбка пилу. Як же банально, заб

бонно, у дусi схiдних релiгiй. Утiм… це те, що е нею чи то будь-ким iз нас. Пил. Тож нехай хтось порадить усiм цим християнським фундаменталiстам, що чекають на вознесiння, залишити кiлька вiдер i швабр тим, хто лишаеться пiсля них.

Карен вигулькнула зi своiх фантазiй. Сусiд через одне мiсце дивився документальний фiльм на каналi «Дiскаверi», у якому розповiдалося про те, як бiльшi переслiдують, вбивають та iдять менших. «Аеробус 320» натруджено гудiв. Карен замислилась, яким же буде Воррен. Із Ворреном вони познайомились по Інтернету, i тепер вiн зустрiне ii в коктейльному барi готелю «Камелот» в аеропорту Торонто. Коктейльний бар! Як непристойно i як чудово – та найкраще з цього те, що це нi до чого не зобов’язуе. Якщо мiж ними з Ворреном проскочить iскра, можна зняти славнозвiснi номери на верхньому поверсi. Якщо нiякоi iскри не буде, то дорога прямiсiнько до аеропорту й назад додому. «Природа,– мiркуе Карен,– дуже жорстока, але й дуже рацiональна, що створила ту iскру». Ану ж iскри таки не буде: Воррен iй подобаеться, але лише подобаеться – симпатiя без iскри? Зовсiм не так працюе, еге ж? Такий собi принизливий вибiр м’яса на ринку.

Карен повертаеться до iлюмiнатора, помiчае пилинку й роздумуе: «Чудово було б, якби зорi вдень ставали чорними – небо вкрите цяточками, немов перцем присипане! На пiвднi видно скибочку мiсяця. Уявити тiльки, пiдводиш очi й бачиш вогняний мiсяць!» Уперше за багато мiсяцiв Карен вiдчувае, що ii життя – справжня iсторiя, а не просто низка подiй, записаних у щоденник,– фальшива лiнiйнiсть, накладена на хаос у спробi людства знайти сенс у своему непевному iснуваннi тут, на Землi. Карен мiркуе: «Наше прокляття як людей у тому, що ми опинились у пастцi часу; наше прокляття в тому, що ми змушенi iнтерпретувати життя як послiдовнiсть подiй – iсторiю – а коли не можемо усвiдомити, що ж е нашою особистою iсторiею, почуваемося так, нiби заблукали».

Це не для Карен, не сьогоднi. Стурбований тинейджер по той бiк проходу нiби непомiтно пiднiмае свiй айфон i нiби непомiтно фотографуе Карен, тож Карен показуе на камеру середнiй палець. Вона знову почуваеться юною. Аж раптом вона переживае дежавю; дивно, бо навряд чи колись була в неi така мiсiя, як-от зараз. Але дежавю минае, i Карен лишаеться гадати, яким би було життя, якби в ньому не було нiчого, крiм дежавю – якби вiдчувалося, що життя весь час повторюеться. Якось вона читала про людину, що мала такий розлад через ушкодження частини мозку, яка диктуе людинi вiдчуття часу. Невже оце i все, чим е час – наше сприйняття того, як швидко вiн минае чи не минае?

Тут лiтак починае повiльно спускатися в напрямку аеропорту. Капiтан повiдомляе, що вони прибудуть на п’ять хвилин ранiше. Карен охоплюе нетерплячка, яка бувае вранцi на Рiздво, божевiльне, вiбруюче знання, що пiд ялинкою лежать загорнутi iграшки, хоча в цьому разi ялинкою можна вважати коктейльний бар у готелi аеропорту, а iграшкою в коробцi – Воррена. «Оце б менi сподобалося,– мiркуе Карен.– Щоб кожна мить мого життя вiдчувалася як рiздвяний ранок».

Роздратована стюардеса наказуе Карен пiдняти спинку крiсла, бо лiтак iде на посадку. «Докучлива корова». Карен вирiшуе помучити стюардесу, вiдтягуючи до абсолютно останньоi митi. Вона пристiбае пасок i думае про Воррена. Що вона знае про цього чоловiка? Тiльки те, що вiн сам визнав потрiбним про себе розповiсти, i те, що вона сама йому приписала, завдяки швидким-але-не-занадто-швидким-аби-не-здатись-невротиком вiдповiдям на ii iмейли, iмейли, у яких вона описала свою роботу (секретаркою у трьох психiатрiв, справдi божевiльного трiо), дочку (Кейсi, вередливу п’ятнадцятирiчну скрипальку), колишнього чоловiка (Кевiна, виродок; принаймнi не проти платити за навчання Кейсi в коледжi) i… що ще розказати пiсля цих головних штрихiв? Нам бракуе того, що вельми швидко робить нас особистостями; усi ми маемо значно бiльше спiльного, нiж не спiльного. Коли Карен почала працювати на лiкарiв Марша, Веллеслi i Ямато, вона гадала, що отримае нехай i нездорове, але задоволення вiд переписування нотаток лiкарiв пiсля сесiй – це ж весело, спостерiгати, як люди по-царському псують свое життя. Спочатку воно й було добре, чи радше: «Любий Воррене, спочатку було добре – та раптом все перестало здаватися таким уже й цiкавим, серед самогубств, агресивноi поведiнки, виснаження i передозування наркотиками з’ясувалося, що iснують лише кiлька варiацiй божевiлля, чи то нетиповоi поведiнки: параноя, аутизм, депресiя, тривожнiсть, обсесивно-компульсивний розлад, синдром дефiциту уваги i гiперактивностi та ще розлади, викликанi пошкодженням мозку i старiстю,– ну, ти розумiеш. Пiсля всiх тих книжок Олiвера Сакса[1 - Олiвер Сакс – американський невролог i нейропсихолог, письменник i популяризатор медицини, автор кiлькох популярних книжок, у яких описуе iсторii своiх пацiентiв.] i онлайн-конференцiй ТЕD здаеться, що божевiлля – штука чудернацька, кумедна й навiть приваблива. Повiр, усе зводиться до того, щоб змусити людей сидiти на препаратах i не нервувати, коли

гiперактивна особа грюкае ногами по столику в приймальнi, на якому лежить купа старезних журналiв «Стиль».

У вiдповiдь Воррен зiзнався, що колись уважав цiкавою професiю священника, бо тому доводиться вислуховувати схожi оповiдки про темний бiк людей, а тодi добряче обмiркував i вирiшив, що iсторii тi не тiльки бруднi, а й нуднi, та й слухати треба про тi самi сiм грiхiв знову й знову, i сидiтимеш ти собi в сповiдальнi, розгадуватимеш судоку й молитимешся, щоб хтось винайшов новий грiх, аби життя стало цiкавiшим.

«Судоку? Обожнюю судоку»,– вiдповiла Карен. Ворреновi теж подобалось. Вiдтодi й виник мiж ними зв’язок.

Воррен: Карен очiкуе побачити чоловiка футiв шести, з волоссям, що рiдiе, але все ж таки з охайною стрижкою, бiльш-менш вродливого – вродливого настiльки, щоб бути сексуальним, але не настiльки, щоб тримати Карен у постiйнiй напрузi, коли поруч офiцiантки, секретарки чи студентки. «Стривай… Чому це я себе дурю?» Чоловiк заходить до книгарнi й переглядае книжки про самотнiсть, i на нього кидаються всi жiнки в крамницi. Якщо книжки про самотнiсть бере в руки жiнка, книгарня порожнiе. Байдуже, якого там чоловiка ви обговорюете, едина риса, яка приваблюе в ньому,– наявнiсть пульсу. Дивно, але той факт, що Карен розлучена й мае дочку, полегшуе iй знайомство з новими чоловiками – принаймнi онлайн. Коли тобi за тридцять, неодмiнно починаеш щось втрачати. Дiти дозволили Карен знаходити спiльну мову з чоловiками, що самi виховують дiтей, не маючи дiтей, говорити на цю тему неможливо. Розлучення, чи то розпач, у який пiсля нього занурюешся, пропонуе ще одну спiльну тему, невiдому хронiчно неодруженим.

Карен знае, що мае вигляд молодший, нiж на сорок. Може, на тридцять шiсть – чи на тридцять чотири, якщо мала б проблеми з випивкою. На свiтлинах Воррена – а таких було лише двi (чи не мусять тут пролунати тривожнi дзвiночки?) – трохи засмучений чоловiк, i вигляд у нього якийсь дешевий. Важко уявити, як вiн натискае на педаль газу свого «форда» «Рейнджер» 2009 року, який можна побачити на третьому зображеннi, що вiн прислав,– на свiтлинi, де немае жодноi людськоi iстоти. «Будь ласка, Боже, нехай Воррен не буде дешевим. Я надто молода, щоб обговорювати купони на знижки».

* * *

Виходячи з лiтака, Карен милуеться демонстрацiею статусу в салонi лiтака: фольга вiд снiданкiв i книжки Дена Брауна в м’яких обкладинках на сидiннях економ-класу, примiрники «Економiст» та «Атлантiк» у бiзнес-класi i, звiсно, люди похилого вiку та iнвалiди, покинутi на айсбергу, якi виходять у самому кiнцi.

Згодом, проходячи повз конвеерну стрiчку видачi багажу i маючи тiльки ручну поклажу, Карен усвiдомлюе свою перевагу, i не сказати, щоб iй це не подобалося. «Ми заздримо людям, якi подорожують без речей, чи не так?» Бiля стрiчки конвеера на самiсiнькому виходi стоiть групка священникiв, i думки Карен повертаються до семи смертних грiхiв, вона замислилася, чому заповiдей десять, а грiхiв лише сiм. За двi тисячi рокiв можна ж було синхронiзувати такий стан речей. Вона проминула тинейджера – майбутнього порнофотографа, який летiв iз батьком i сестрою. Хлопець пiдморгнув Карен, а вона розсмiялася i вийшла крiзь автоматичнi дверi. Дощ припинився, стоянку таксi залило сонцем. «Який прекрасний день! Так, сер, нiщо не зiпсуе такий гарний день, як сьогоднi».

Курс на дирижабль, що палае.

Бульбашка гарного настрою в Карен луснула, щойно вона сiла в таксi й повiдомила водiю, що хоче дiстатись до найближчого готелю «Камелот». Водiй розлютився, що це не тривала, соковита подорож до центру мiста. Його приятель в iншому таксi опустив вiкно, й Карен зрозумiла, що ii добре iм’я було безжально спаплюжене якоюсь мовою, де всi слова звучали як «бу-ба-лу». Шiсть хвилин по тому автiвка висадила ii перед будiвлею коктейльного бару готелю «Камелот», пошарпаним бетонним супутником головноi споруди готелю, що нагадувала бiльше третьокласний ресторан у четвертому за розмiром мiстi Болгарii. Таксi зiрвалося з мiсця, не встигла Карен i дверцята зачинити. Вона вирiшила вважати iнцидент кумедним, а не прикрим. Інколи життя не лишае вибору, до того ж на неi чекае подарунок пiд ялинкою.

Рiк

Рiк зупинився, прислухаючись до голосу в головi. Тридцять сiм рокiв слухання свого внутрiшнього голосу не привели нi до чого, крiм банкрутства, самотностi й куперозу, вiд якого обличчя здавалося перманентно обгорiлим, червоним, як у п’яницi,– чи то радше вiскi робило його обличчя червоним, як у п’яницi; саме внутрiшнiй голос i запропонував йому випити вiскi: «Ну ж бо, Рiку, ти на це заслуговуеш, брате! Сьогоднi ти посадив сорок футiв живоплоту з жовтого кедра!» Та Рiк цього голосу бiльше не слухае. Тепер вiн слухае iнших людей, бо працюе в барi й люди розповiдають йому геть усе: про скасованi вiдпустки на Бермуди, мрii про змiну статi, про грубих матерiв, що лаються, як вантажники, про жах, який наводять пiвнiчнокорейськi ракети. Люди розповiдають Рiку всю правду про себе, бо Рiк працюе в барi готельного аеропорту i тому у всесвiтi своiх вiдвi

увачiв е явищем тимчасовим i одноразовим. Бiльшостi барменiв доводиться вислуховувати брехню про життя своiх постiйних вiдвiдувачiв, але в барi аеропорту завсiдникiв не бувае – лише любителi перехилити келих без корiння i тимчасово без гальм. Рiк так i бачить себе золотистим лабрадором, бiля нього на вулицi зупиняються люди й дають волю своему спонтанному асоцiативному мисленню: «Ой, та ти ж наймилiший песик у свiтi! Слухай, мене тут застукали на крадiжцi зi складу й звiльнили, але дружинi я сказати цього не можу, пояснив, що виперли, бо чiплявся до начальства. Гей, iще горiшкiв? Ще мисочку з цiлими кеш’ю, а то тут самi крихти лишились?»

От якби одного дня увiйшов чоловiк i зiзнався, що то вiн викрав Рiкiв пiкап з усiм сiльськогосподарським реманентом, але Рiку добре вiдомо, що найвiрогiднiше цього не станеться, i якщо бути чесним, пропив вiн свою кар’еру ландшафтного дизайнера, як i всi заощадження i право бачитись iз дитиною, i лишились у нього червоний нiс i темна аура, що вiдлякуе жiнок, яким вiн мiг би сподобатись, уже рокiв десять, попри те, що протягом цього занепадницького перiоду життя вiн навчився слухати, а жiнки обожнюють, коли iх слухають. Принаймнi так вважають.

Ну i грець iз ним. Наразi Рiк – людина безтурботна. Майже. Утiм, час вiд часу вiн мiркуе, чому це ми на сiмдесят iз гаком рокiв ув’язненi у своiх тiлах i не можемо хоча б разочок, скажiмо, припаркувати свое тiло десь у печерi та хоча б п’ять хвилиночок вiльно полiтати, не вiдчуваючи тяжiння землi.

Принаймнi музика дозволяе нам утекти зi свого тiла – по-своему. Рiк iз ностальгiею згадуе пiанiста Леннi, якого звiльнили два тижнi тому за те, що сам вигадував слова до пiсень, якi грав у барi. Рiк до цього звик, а от патроновi не сподобалося. Коли керiвник зробив Леннi трете й останне зауваження, той вiдповiв:

– Слова пiснi важливi лише до певного моменту. Ви можете навiть не пригадувати слова улюбленоi пiснi, саме тому вона вам i подобаеться – бо вашому мозку подобаеться вигадувати власнi слова, щоб заповнити пропуски. Гарна пiсня змушуе створювати власнi слова.

– Леннi, це ж клятi «Бiтлз» спiвають кляту «Yesterday». Не потрiбно вигадувати слова до найвiдомiшоi пiснi за всю iсторiю.

– Я вкладаю в пiсню себе. Я митець. Люди, що слухають пiснi, схожi на людей, що читають романи: на кiлька хвилин, на кiлька годин приходить хтось iнший i викрадае частину твого мозку, вiдповiдальну за мислення. Гарна книжка чи пiсня змушують внутрiшнiй голос замовкнути й самi беруться за кермо. Якщо вiдповiдальнiсть бере митець, ти на короткий час стаеш вiльним, полишаючи свое тiло й перетворюючись на когось iншого.

Бiдолаха Леннi, тепер вiн безробiтний, але Рiк запам’ятав його слова про полишення тiла на короткий час – пам’ятае, як вони йому сподобались,– i на згадку про Леннi ставить диск Майлза Дейвiса, музику без слiв. Замiсть того щоб вигадувати слова до музики, тiло вигадуе до музики емоцii.

Рiк помiчае кiлька скалок вiд пляшки шардоне з Пiвденноi пiвкулi, яку розбив ще позавчора. Вiн нахиляеться пiдiбрати i пригадуе сьомий день народження Тайлера: як вони сидiли з сином у його кiмнатi у фортецi, змайстрованiй iз ящикiв з-пiд вiскi, ковдр i подушок, як свiтили лiхтариком крiзь пальцi, як вiн намагався переконати сина, що люди зробленi з кровi. Вiн сумував за тими добрими днями, з нiжнiстю думав про тi нечастi ранки, коли вiн дивом не страждав вiд похмiлля, коли голова здавалася будинком наприкiнцi весни, з розчиненими вiкнами та дверима. Як же вiн шкодуе, що перевернув ту сувенiрну пластикову чашечку з Аладдiном, повну шардоне за 8,99 доларiв того вечора, коли колишня дружина, Пем, дозволила йому побути з Тайлером, а сама пiшла на дiвич-вечiр до сестри. Половина пляшки органiчного засобу для миття посуду, шiсть рушникiв, усе вимито й двiчi витерто, та ледь вона переступила порiг, як принюхалася й заявила: «Все, невдахо. Це був твiй останнiй шанс. Геть. Негайно».

На щастя, люди нечасто розповiдають Рiковi про своi мрii – про що мрiють зараз, про що мрiятимуть решту життя. Ми завжди чуемо: «Іди за своею мрiею», та що як мрiя нудна? Мрii бiльшостi людей нуднi. Що як ти мрiяв продавати смажену кукурудзу i пiшов ii продавати? Невже це означае, що втiлив у життя свою мрiю? Чи все одно люди вважатимуть тебе невдахою? І як довго ти будеш щасливим, роблячи це? Мабуть, недовго, та тодi вже запiзно буде починати щось iнше. Тобi хана. Тепер Рiк вiрить, що мати маленьку досяжну мрiю – це дуже добре. Сам Рiк мае таку маленьку досяжну мрiю, от тiльки нiхто, крiм нього, про неi не знае. Вiн збираеться витратити 8500 доларiв, що накопичив, вiдколи почав вести тверезе життя, i витратить вiн iх усi до копiйки на систему семiнарiв iз розстановки сил Леслi Фрiмонта. Напориста реклама Леслi Фрiмонта по телебаченню обiцяе Силу! Контроль! Грошi! Друзiв! Кохання!.. Усе те, чого наразi не мае Рiк.

«Мiстере, ти не можеш так просто лишити цей свiт. Ти не можеш так просто вбити себе. Це не вихiд. Ти мусиш змiнити свое життя. Ти занепокоений. Тебе непокоi

ь, що ти нiколи не змiнишся. Тебе непокоiть, що ми нiколи не зможемо змiнитись. Не зможеш?

Я зможу!

Мiстере, я тут, щоб поговорити з тобою про те, як змiнити твое життя й самого тебе. Як зробити вибiр i змiнити ту людину, якою ти е. Ти станеш iншим. Твоя поведiнка стане iншою. Твое мислення стане iншим. Люди спостерiгатимуть за тим, як ти змiнюешся, i сприйматимуть свiт по-новому, як ти. Ти станеш учителем самому собi. Ти готовий змiнитись, приеднатись до нас, стати частиною “Що далi”?

Так!

Чи вiдродження варте твоiх зусиль?

Так!»

Вiдродження варте 8500 доларiв, i Рiк витирае пивнi кухлi й пригадуе, як ходив дивитися гру футбольноi команди Тайлера i зробив помилку, подiлившись iз Пем своiм ентузiазмом щодо Леслi Фрiмонта. Вона пирхнула: «Господи, Рiку, лише невдахи приймають рiшення, коли все погано. Змiнювати життя потрiбно тодi, коли все йде гладенько».

Типова Пем, так вона дивиться на свiт. А от Леслi Фрiмонт уважае, що немае нiчого такого, що б зробила людина, що не вважатиметься людським або величним: пристрасть, злочин, зрада, вiрнiсть. Леслi Фрiмонт пропонуе своiм послiдовникам пригадати хоча б один вчинок, який могла б зробити людина i який би вважався нелюдським. Такого не iснуе; щойно людина щось робить, цей вчинок стае людським. Леслi Фрiмонт каже, що всiм вiдомо, що роблять собаки: вони гавкають, збиваються в зграi, крутяться на мiсцi перед тим, як влягтися спати. Леслi Фрiмонт каже, що всiм вiдомо, що роблять коти: вони труться об ноги, коли хочуть поласувати тунцем, i впадають у транс, побачивши мотузку. А люди? Люди особливi, бо вони можуть робити все. Не iснуе такоi емоцii, яку б переживала iнша iстота на землi i яка б не вiдома була людинi. Леслi Фрiмонт стверджуе, що це робить нас божественними, i Леслi Фрiмонт може допомогти Рiковi долучитися до всього цього.

У Рiка в головi паморочиться, бо Леслi Фрiмонт незабаром буде в цьому самому готелi; увiйде в цей самий коктейльний бар. Леслi прямуе сюди, бо сусiд Рiка знизу, Людина Дощу, дiзнався, що Леслi проводить у мiстi семiнари, вiдшукав адресу штаб-квартири Фрiмонта в Інтернетi й умовив Леслi заскочити сюди по дорозi в аеропорт – мiсiя: зустрiтись зi Звичайною Людиною, щоб зробити свiтлину.

Рiк i сам вiдстежив би Леслi, та його комп помер сто рокiв тому, i тепер стоiть на балконi, обростаючи пташиним послiдом i брудом. Мертва клавiатура прикривае вiдерце бiлкового порошку на кухонному столi, бо оригiнальне пластикове вiко вже давно було принесене в жертву ротвейлеру Людини Дощу, перетворившись на фрiзбi; iкла собаки перетворили це вiко на пожоване червоне мереживо, i Рiк мiркував собi: «Ну, Рiку, де та мить, коли вiд тебе вiдвернулась удача? Де та мить, коли твое життя перетворилося з оповiдання на застереження? Життя людей не мусить мати забарвлення моралi – воно мусить бути оповiданням без моралi, розказаним заради задоволення».

Утiм, система семiнарiв iз розстановки сил Леслi Фрiмонта може позбавити життя Рiка пафосу, i Леслi може прибути будь-якоi митi. Рiку це вiдомо, бо прес-секретар Леслi, Тара, телефонувала, щоб повiдомити, що Леслi бажае особисто потиснути руку Рiковi й сфотографуватися з ним пiд час передавання 8500 доларiв готiвкою. Рiк почуваеться майже так, як тiеi митi, коли пригубив третю чарку, й саме цi емоцii вiн волiв би вiдчувати будь-якоi митi життя: загострене вiдчуття, що будь-якоi хвилини може статися що завгодно – що бути живим важливо, бо саме тодi, коли ти найменше цього очiкуеш, ти можеш отримати саме те, чого найменше очiкуеш.

* * *

Рiк звертаеться до жiнки:

– Ми де? У фiльмi Боба Гоупа?

Жiнка в барi, гарненька мiнiатюрна брюнетка, пiднiмае на Рiка очi.

– Дуже смiшно. Хiба дiвчинi не можна замовити «Сiнгапурський слiнг»?

– Мушу подивитися рецепт у книжцi.

– Не варто. Я пошукаю на мобiльному. Стривайте… так… потрiбна одна унцiя джину, пiв унцii черi брендi, чотири унцii ананасового соку, сiк половини лайма, чверть унцii куантро, чверть унцii бенедиктину, третина унцii сиропу гренадiну й краплинка ангостури.

Рiк дивиться на жiнку.

– Ви прийшли на побачення, про яке домовились по Інтернету, еге ж?

Вiдвiдувачка схиляе голову набiк:

– Любий, а ти кмiтливий. Звiдки ти дiзнався?

– Це завжди видно. Ви звiдки?

– Із Вiннiпега. Ти не вiдповiв на мое питання.

– Гаразд, раз питаете, вiдповiдаю. Я здогадався, що ви приiхали на Інтернет-побачення, бо елегантно влаштувалися на барному стiльцi, а дiвчиною в пошуках чоловiка вас не назвеш. Такi жiночки нiколи не сидять за столиками, бо там здаються сумними та пригнiченими, тiльки на барному стiльцi – особливо, якщо мають такi гарнi нiжки, як у вас, хочу додати,– нiби звертаються до нових вiдвiдувачiв: «Агов, познайомимось?» А ще у вас дуже маленька сумочка, що означае, ви навряд чи зупинились у цьому чи iншому готелi.

Жiнка цiкавиться:

– І чим закiнчуються такi побачення?

– Або всiм, або нiчим. Середини немае. Або мiж вами проскакуе iскра, ви йдете звiдси, пiднiмаетесь у номер, або хвилин сорок п’я

ь нiяково розпиваете пляшку суму, а тодi той, хто лишаеться, замовляе ще кiлька чарок, а iнший летить додому.

– Сподiваюся, пляшка суму на мене не чекатиме.

Рiк обводить поглядом кiмнату: сiрi тканини, недоладнi меблi. Очi зупиняються на неймовiрно привабливiй молодiй жiнцi,– дев’ятнадцять? – яка сидить за столиком навпроти барноi стiйки, нашвидкуруч перетвореним на найнезручнiшу Інтернет-кабiнку у свiтi. За перегородкою лежить подовжувач, примотаний скотчем до прадавнього пiвнiчнокорейського монiтора, поруч iз яким стоiть процесор, усе це затiняе запорошений фiкус. Комп’ютер красунi видав звук, який можна почути тiльки бiля iгрових автоматiв у казино: «дзiнь-дзiнь-дзiнь». Та не встиг почати, як замовкнув.

– Повторити iмбирний ель? – гукае Рiк.

Дiвчина пiдводить на нього байдужий погляд.

– Нi. Я добре гiдратована.

Жiнка пiднiмае брови:

– Нi, я добре гiдратована?

– Дивна вона, ця мiс Імбирний Ель. Нiби байдужа, та не зовсiм. Нiби iй чогось бракуе.

– Вiдшила тебе?

– Для мене вона замолода, красно дякую. І вона не з тих, до кого можна так просто пiдкотити.

– Занадто чиста для цього свiту?

– Я вас прошу! Така красуня в цьому барi – це виклик законам фiзики.

– Дякую, що дозволив вiдчути себе привабливою.

– Ви знаете, про що я.

Вона кивнула. Вони з Рiком перевели погляд на единого iншого вiдвiдувача – психа на вигляд, який колись, певне, грав у хокей на вихiдних, але з часом погладшав i наразi перебувае десь на пiвдорозi мiж Вiльямом Гертом i Жераром Депардье. Виспатись йому б точно не завадило.

Рiк вiдчув, що вони з цiею жiнкою обое перебувають у станi бойовоi готовностi, чогось iз нетерпiнням чекають. Рiк поглянув на годинник.

– Схоже, ти на когось чекаеш,– зауважуе жiнка.

– Власне, так i е.

– Справдi? На кого?

– Скоро самi побачите.

– Я побачу? Це хто, Джордж Клунi? Чи Рiз Вiзерспун на чолi ляльок iз «Маппет-шоу»?

– Хтось, кого ви впiзнаете.

Жiнка заiнтригована.

– А ти серйозно.

– Так.

– Ха. І коли з’явиться твоя знаменитiсть?

– Будь-якоi митi. А ваш мiстер Інтернет?

– Будь-якоi митi.

Вiдчуваючи неминучу появу Леслi Фрiмонта, Рiк почуваеться вiльнiше, кидае фразу:

– Знаете, я сьогоднi багато думаю про час.

– Невже?

– Так. Хiба не круто було б,– продовжуе вiн,– якби час зупинився просто зараз?

– Тобто якби час зупинився?

– Ну, скажiмо, так. Якось я був в Англii, возив батька побачитись iз бабусею, вона помирала вiд емфiземи. Тож одного ранку ми сiли в потяг, що прямував кудись iз Лондона й раптом зупинився, i наш вагон наполовину опинився в тунелi, тодi машинiст вимкнув двигун, й оголосили, що ми мусимо посидiти двi хвилини в тишi, й усi замовкли i дивилися на своi колiна, навiть футбольнi хулiгани зi своiми мобiльними – таке враження, нiби всесвiт раптом вимкнувся, i свiт став майже святим, нiби життя раптом стало релiгiйним, але релiгiйним у гарному сенсi, й усi несподiвано стали кращою версiею себе.

Жiнка придивилася до Рiка.

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

1

Олiвер Сакс – американський невролог i нейропсихолог, письменник i популяризатор медицини, автор кiлькох популярних книжок, у яких описуе iсторii своiх пацiентiв.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить