І не лишилось жодного
Agatha Christie

Класика англiйського детективу
Десятеро незнайомцiв опинилися на далекому Солдатському островi: усi отримали дивне запрошення приiхати сюди, до розкiшного будинку. Згодом починаеться жахiття: хтось жорстоко й вигадливо вбивае гостей, а зi столу, на якому стояло рiвно десять порцелянових статуеток, перед кожним убивством зникае одна… Як ця моторошна iсторiя пов’язана iз дитячою лiчилкою? І, головне, хто наступний?

Агата Крiстi

І не лишилось жодного

Вiд автора

Я написала цю книжку, бо ii iдея зачарувала мене складнiстю втiлення. Десятеро людей мали померти, щоб це не здавалося смiшним i вбивця не був надто очевидний. Я написала ii, зробивши перед тим величезну кiлькiсть планiв, i задоволена тим, що в мене вийшло. Вона чiтко побудована; збивае з пантелику, але все в нiй надзвичайно логiчне; по сутi, епiлог був потрiбен, щоб усе пояснити. Книжку добре сприйняли, вона отримала схвальнi вiдгуки, та найбiльше вона тiшила мене, тому що я знала краще, нiж будь-який критик, наскiльки це була важка робота.

Роздiл перший

І

У кутку вагона першого класу для курцiв сидiв суддя Воргрейв, який недавно вийшов у вiдставку. Вiн курив сигару й зацiкавлено проглядав полiтичнi новини в «Таймс».

Через якийсь час вiн вiдклав газету й визирнув у вiкно. Поiзд саме проiжджав повз Сомерсет. Суддя подивився на годинник: iхати залишалося ще двi години.

Вiн укотре пригадав усе, що писали про Солдатський острiв у газетах. Спершу його купив американський мiльйонер, великий шанувальник парусного спорту – було повiдомлення про розкiшний сучасний будинок, який вiн побудував на цьому острiвцi, що розташований неподалiк девонського узбережжя. Прикрий факт, що третя, остання, дружина американця-мiльйонера, страждала на морську хворобу, став причиною, чому i будинок, i острiв вирiшили виставити на продаж. У пресi замиготiли рiзноманiтнi оголошення про це. А тодi з’явилося перше лаконiчне повiдомлення, що острiв придбав мiстер Оуен. Опiсля репортери свiтськоi хронiки почали розпускати чутки. Солдатський острiв насправдi, мовляв, належить мiс Габрiеллi Терл, голлiвудськiй кiнозiрцi. Вона прагнула провести кiлька мiсяцiв подалi вiд публiки. «Працьовита бджiлка» делiкатно натякнула, що тепер це пристановище члена королiвськоi сiм’i (??!) «Мiстеру Погiдному» нашептали, що острiв придбав для медового мiсяця молодий лорд Л. – нарештi вiн потрапив у тенета Купiдона. «Йона» достеменно знав, що власником острова стало Адмiралтейство, яке проводитиме там деякi секретнi експерименти.

Безперечно, Солдатський острiв не сходив зi стрiчок новин.

Суддя Воргрейв витягнув iз кишенi листа. Почерк був майже нечитабельний, але то тут, то там несподiвано чiтко видiлялися слова. Дорогий Ловренсе… стiльки рокiв не отримувала жодноi звiстки вiд вас… повиннi приiхати на Солдатський острiв… найчарiвнiше мiсце… так багато про що поговорити… старi часи… еднання з природою… нiжитися на сонцi… 12:40 на Педдiнгтонському вокзалi… зустрiнемося в Оукбриджi… Лист було пiдписано розмашистим пiдписом: завжди ваша Констанс Калмiнгтон.

Воргрейв занурився у спогади, намагаючись пригадати, коли востанне бачив ледi Констанс Калмiнгтон. Певно, то було сiм… нi, вiсiм рокiв тому. Потому вона вiдправилася до Італii погрiтися на сонечку та жити в злагодi з природою та contadini[1 - Селяни (iт.). (Тут i далi прим. пер.)]. Опiсля вiн чув, що вона перебралася у Сирiю, де планувала засмагати на палкiшому сонцi й жити в еднаннi з природою та бедуiнами. Так, Констанс Калмiнгтон, подумав собi суддя, належала до тих жiнок, що купили б острiв i оповили себе таемницю. Злегка киваючи головою, задоволений логiкою своiх роздумiв, суддя Воргрейв схилив голову…

Вiн спав…

ІІ

Вiра Клейторн сидiла у вагонi третього класу з п’ятьма iншими пасажирами. Вона оперлася головою на стiну й заплющила очi. Сьогоднi подорожувати в потягу було гаряче. Бiля моря буде гарно! Їй i справдi пощастило отримати цю роботу. Коли шукаеш роботу на перiод вiдпусток, майже завжди це означае догляд за роем дiтей; посаду секретаря на час вiдпусток знайти було практично неможливо. Навiть у агентствi ii надто не обнадiювали.

І раптом прийшов лист:

Вашу адресу я взяла в агентствi «Вправнi жiнки» разом з iхнiми рекомендацiями. Гадаю, вони знають вас особисто. Я була б рада платити вам стiльки, скiльки скажете, i очiкую, що ви вiзьметесь до виконання обов’язкiв восьмого серпня. Потяг рушае з вокзалу Педдiнгтон о 12:40.Вас зустрiнуть на станцii Оукбридж. Додаюп’ятифунтову банкноту на витрати.

    Щиро ваша
    Ана Ненсi Оуен

Зверху була проштампована адреса: Солдатський острiв, Стiклгевен, Девон…

Солдатський острiв! Останнiм часом преса тiльки й писала, що про нього! Купа плiток та цiкавих чуток. Хоча, iмовiрно, бiльшiсть iз них були неправдивi. Та той будинок достеменно побудував мiльйонер, i, кажуть, вiн надзвичайно розкiшний.

Утомившись вiд напруженоi шкiльноi чвертi, Вiра Клейтор

мiркувала: «Вихователька в поганенькiй школi – незавидне досягнення… Якби менi вдалося отримати роботу в якiйсь пристойнiй школi».

А тодi з холодком у серцi вона подумала: «Та менi пощастило, що хоч якась робота е. Зрештою, людям не подобаються тi, що були пiд слiдством, навiть якщо з мене й знято всi обвинувачення!»

Вона пригадала, що слiдчий навiть похвалив ii за самовладання та мужнiсть. На кращий результат розслiдування вона й сподiватися не могла. Навiть мiсiс Гамiльтон так люб’язно трималася… Тiльки от Г’юго… але вона не згадуватиме про Г’юго!

Раптом, попри спеку у вагонi, вона затремтiла й пошкодувала, що iде до моря. У головi чiтко виникла картина. Голова Сирiла, що то з’являлася, то зникала посеред хвиль, коли вiн плив до скель… Угору, униз… угору, униз… І вона легкими, вiдточеними рухами пливе за ним, розсiкаючи воду, хоча й добре знае, що не встигне вчасно…

Море… його тепла глибока синь… ранки, проведенi на пiску… Г’юго… Г’юго, який сказав, що кохае ii…

Вона не повинна думати про нього…

Вона розплющила очi й глянула на чоловiка, що сидiв навпроти. Високий, iз засмаглим обличчям i свiтлими очима, що були посадженi надто близько, та зарозумiлою, майже жорстокою лiнiею вуст.

Вона подумала: «Б’юся об заклад, що вiн багато де побував i побачив чимало цiкавого…»

ІІІ

Фiлiп Ломбард, зиркнувши своiми швидкими очима, оцiнював дiвчину, яка сидiла навпроти нього. «Дуже приваблива, – подумав вiн, – трохи схожа на шкiльну вчительку».

Холоднокровна, вiдзначив вiн, така, що не вiдступиться вiд свого нi в коханнi, нi в ненавистi. Узятися б за неi…

Вiн насупився. Нi, треба припинити всi цi штучки. Передусiм справа. Вiн повинен зосередитися на роботi.

Але ж цiкаво, над чим вiн працюватиме? Той еврейчик був збiса таемничий.

– То беретеся чи нi, капiтане Ломбард?

Вiн задумливо вiдповiв:

– Сто гiней, так?

Вiн промовив це таким буденним тоном, начебто для нього сто гiней нiчого не значили. Сто гiней у той час, коли вiн не мiг собi дозволити навiть ситно поiсти! Хоча вiн розумiв, що еврейчика не обдурить… Найгiрше в евреях те, що iх щодо грошей не обманеш. Вони знають все!

Вiн байдуже сказав:

– І ви не зможете надати менi детальнiшу iнформацiю?

Мiстер Айзек Моррiс впевнено похитав своею лисою голiвкою.

– Нi, капiтане Ломбард. У цьому й полягае суть справи. Моему клiенту вiдома ваша репутацiя хорошоi людини в скрутному становищi. Я уповноважений вручити вам сто гiней в обмiн на те, що ви вирушите у Стiклгевен, графство Девон. Найближча станцiя – Оукбридж, там вас зустрiнуть i вiдвезуть до Стiклгевена, звiдки моторний човен доставить вас на Солдатський острiв. А там ви опинитеся у розпорядженнi мого клiента.

Ломбард раптом запитав:

– На який час?

– Не довше нiж на тиждень.

Погладжуючи вусики, капiтан Ломбард сказав:

– Ви ж розумiете, що я не робитиму нiчого незаконного?

Вiн спрямував свiй рiзкий погляд на Моррiса. На товстих семiтських губах мiстера Моррiса з’явилася слабка усмiшка, у той час як вiн серйозно вiдповiв:

– Якщо вам запропонують щось незаконне, у вас, звiсно, е повна свобода вiдмовитися.

Клята слизька тварюка ще й усмiхалася! Здавалося, нiби вiн чудово знав, що в життi Ломбарда законослухнянiсть не завжди була sine qua non…[2 - Необхiдна умова (лат.).]

Губи Ломбарда скривилися у гримасi.

Їй-богу, раз чи двiчi вiн дуже ризикував! Та завжди виходив сухим iз води. Насправдi мало що могло його спинити.

Нi, мало що його зможе спинити. Вiн сподiвався, що цього разу приемно проведе час на Солдатському островi.

ІV

У вагонi для тих, хто не курить, за своею звичкою надмiрно виструнчившись, сидiла мiс Емiлi Брент. Їй було шiстдесят п’ять рокiв, i вона несхвально ставилася до розхлябаностi. Їi батько, полковник старого вишколу, звертав особливу увагу на осанку.

Сучасне поколiння було безсоромно розпущеним: i в iхньому вагонi, i будь-де.

Огорнута аурою доброчинностi та непоступливих принципiв, мiс Брент сидiла в переповненому вагонi третього класу, переможно пiднiсшись над його незручностями та задухою. Тепер люди стiльки галасу здiймають через кожну дрiбничку. То укол iм треба вколоти, щоб вирвати зуба, то приймають снодiйне, бо не можуть заснути, то подавай iм м’якi крiсла та подушечки; а дiвчата й узагалi дозволяли собi одягатися абияк, а влiтку безсоромно лежали напiвголi на пляжах.

Мiс Брент стисла губи. Вона могла б навести багато таких прикладiв.

Вона пригадала торiшню лiтню вiдпустку. Можливо, цього року буде по-iншому. Солдатський острiв…

Подумки вона вкотре перечитала того листа.

Дорога мiс Брент!

Сподiваюся, що ви ще пам’ятаете мене. Ми разом вiдпочивали в пансiонi у Белгевенi в серпнi кiлька рокiв тому, i здавалося, у нас було стiльки спiльного. Тепер у мене власний пансiон на островi поблизу узбережжя Девона. Я гадаю, що це мiсце стане вiдкриттям для тих, хто любить домашню кухню та милих старомодних людей. Жодних оголених тiл i грамофонiв до пiзньоi ночi. Я була б рада, якб

ви влаштували так, щоб провести лiтню вiдпустку на Солдатському островi, звiсно ж, безкоштовно, як моя гостя. Чи пiдходить вам початок серпня? Скажiмо, восьме число.

    Сердечно ваша
    А. Н. О.

Хто б то мiг бути? Пiдпис було важко прочитати. Емiлi Брент роздратовано подумала, що надто багато людей пiдписуються зовсiм нерозбiрливо.

Вона почала згадувати людей iз Белгевена. Вона iздила туди два лiта пiдряд. Там була приязна жiночка середнiх рокiв. Мiс… мiс… як то ii звали? У неi ще батько був канонiком. То була мiсiс Олтон… Ормен… нi, ii точно звали мiсiс Олiвер! Так, Олiвер.

Солдатський острiв! Газети щось про нього писали, щось про кiнозiрку, чи то був американський мiльйонер?

Звiсно, такi мiсця часто продаються дешево: острови не всiм пiдходять. Люди гадають, що то дуже романтична iдея, та коли починають жити на островi, то виявляють рiзнi недолiки, а потiм тiльки радi продати його.

«У будь-якому разi, ця вiдпустка менi нiчого не коштуватиме», – подумала Емiлi Брент.

Їi доходи значно знизилися; багато дивiдендiв не виплачувалося, тому вона не могла пропустити цю можливiсть. Якби вона могла трохи бiльше згадати про мiсiс… чи можливо, то мiс Олiвер?

V

Генерал Макартур визирнув у вiкно вагона. Потяг саме в’iхав у Ексетер, де генерал мав пересiдати. Скiльки часу змарновано на тих потягах на бiчних залiзничних лiнiях! Навпростець до того мiсця, Солдатського острова, рукою подати.

Вiн не мiг згадати, що то за чоловiк, той Оуен. Мабуть, друг Спуфа Леггарда й Джоннi Дайера.

«Приiдуть кiлька старих друзяк… згадаемо давнi часи».

Так, вiн би з радiстю побалакав про колишнi днi. Останнiм часом йому здавалося, що товаришi намагалися уникати його. Усе через цi чортовi чутки! Клянуся Богом, важко було, та вiдтодi минуло майже тридцять рокiв! Видно, Армiтейдж розляпав. Кляте щеня! Та що вiн про все це знав? Краще про це не думати! Багато чого можна собi нафантазувати, якщо друзi дивно на тебе поглядають.

Солдатський острiв! Цiкаво його побачити. Про нього чимало плiткували. Навiть казали, що то Адмiралтейство чи мiнiстерство оборони, чи то вiйськово-повiтрянi сили придбали його…

Будинок побудував молодий Елмер Робсон, американський мiльйонер. Казали, що вклав туди тисячi доларiв. Небачена розкiш…

Ексетер! І ще годину чекати! А вiн не хотiв чекати. Вiн хотiв iхати…

VІ

Лiкар Армстронг вiв свiй «моррiс» Солсберiйською рiвниною. Вiн дуже втомився… Успiх мае зворотний бiк. Був час, коли вiн сидiв у своему кабiнетi на Гарлi-стрит, вiдповiдно одягнений, у оточеннi найновiших медичних приладiв i найрозкiшнiших меблiв, i чекав, чекав багато порожнiх днiв на успiх або невдачу…

Усе вдалося! Йому пощастило! Вiн був везучим i вправним. Людина на своему мiсцi. Та для успiху цього недостатньо. Треба мати везiння. І вiн мав! Безпомилкове встановлення дiагнозу, кiлька вдячних пацiенток, жiнок грошовитих та при посадi… i розiйшлася слава:

«Звернiться до Армстронга, хоча й молодий лiкар, але такий розумний. Пем стiльки лiкарiв обiйшла за цi роки, а вiн одразу ж вказав на проблему». І закрутилося…

Тепер лiкар Армстронг домiгся повного успiху. Цiлими днями завантажений роботою. Вiльного часу в нього майже не було. Тому цього серпневого ранку вiн радiв, що iде з Лондона й кiлька днiв проведе на островi поблизу девонського узбережжя. Це була не зовсiм вiдпустка. Лист, який вiн отримав, був розмитий у висловлюваннях, та до нього доклали переконливий чек. Гонорар солiдний. Тi Оуени, напевно, купалися у грошах. А невеличка труднiсть, здавалося, у тому, що чоловiк побоювався за здоров’я своеi дружини й хотiв дiзнатися дiагноз, не потривоживши ii. Вона не хотiла навiть чути про лiкарiв. Нерви в неi…

Нерви! Брови лiкаря пiднялися. Ох, цi жiнки та iхнi нерви! Хоча все-таки для його бiзнесу це було на руку. Половина жiнок, якi приходили до нього на консультацiю, найбiльше страждали вiд нудьги. Та вони не подякують, якщо наважишся сказати це iм напряму! Завжди можна щось придумати.

«Нетиповий випадок (якась довга назва), нiчого серйозного, але потрiбно трохи пiдлiкуватися. Лiкування дуже просте».

Ну, якщо до цього дiйшло, то найкращий засiб у медицинi – вiра в одужання. З цим вiн чудово справлявся – навiював надiю та вiру.

На щастя, йому вдалося виплутатися з тiеi справи… десять, нi, п’ятнадцять рокiв тому. А все висiло на волосинi. Усе могло запросто рухнути! Шок привiв його до тями. Вiн перестав пиячити. Та, iй-богу, то була майже катастрофа…

Повз нього, оглушливо сигналячи, промчав величезний «супер-спортс далмейн» зi швидкiстю вiсiмдесят миль на годину. Лiкар Армстронг ледь не в’iхав у живоплiт. Один iз тих молодих безумцiв, якi гасали сiльською мiсцевiстю. Вiн ненавидiв iх. Цього разу дивом не врiзався. Чорт би забрав того молодика!

VІІ

Тонi Марстон, що з ревом мчав у мiстечко Мiр, подумав про себе: «Кiлькiсть машин, що повзуть дорогою, просто лякае. Вiчно хтось стоiть у тебе на шляху. А ще лiзуть посеред дороги! Водiння в Англii – майж

безнадiйна справа… Не те, що у Францii, де можна нормально розiгнатися…»

Можливо, варто зупинитися, щоб угамувати спрагу, чи рухатися далi? Часу предосить. Ще якихось сто з гаком миль. Випити б зараз склянку iмбирного пива з джином. Ну й шкварить сьогоднi!

На тому островi можна буде гарно розважитися, якщо погода триматиметься.

Цiкаво, хто ж такi тi Оуени. Багатi до вiдрази. У Борсука на таких людей нюх. Звiсно, вiн мусив сюди iхати, що ж залишаеться бiдаку без власних грошей…

Сподiватимемося, що вони щедрi на випивку. Нiколи не знаеш, чого чекати вiд людей, якi заробили грошi, а не успадкували iх. Прикро, що чутки, нiбито Габрiела Терл придбала острiв, не пiдтвердилися. Вiн би краще провiв час iз кiношниками.

Ну, вiн сподiвався, що кiлькох дiвчаток там зустрiне…

Вийшовши з готелю, вiн потягнувся, позiхнув, подивився на блакитне небо i влiз у свiй «далмiан».

Кiлька молодих жiнок захоплено дивилися на нього: високого зросту, ставний, кучеряве волосся, засмагле обличчя i синi-синi очi.

Вiн завiв двигун i з ревом помчав вузькою вуличкою. Старi чоловiки та хлопчаки-кур’ери вiдскочили вбiк. Хлопцi захоплено дивилися на автомобiль.

Ентонi Марстон продовжив свiй шлях трiумфу.

VІІІ

Мiстер Блор iхав пасажирським потягом iз Плiмута. У вагонi був лише один пасажир, старий моряк iз посоловiлими очима. Поки що вiн спав.

Мiстер Блор охайно занотовував у невеличкому записничку.

– Ось уся група, – бурмотiв вiн про себе. – Емiлi Брент, Вiра Клейторн, лiкар Армстронг, Ентонi Марстон, старий суддя Воргрейв, Фiлiп Ломбард, генерал Макартур, кавалер орденiв Святого Михайла й Святого Георгiя та ордена «За видатнi заслуги», i прислуга: мiстер Роджерс iз дружиною.

Вiн закрив записник i поклав його назад у кишеню. Зиркнув на чоловiка, що дрiмав у кутку.

– Перепився, – поставив точний дiагноз мiстер Блор.

Вiн почав вдумливо перебирати справи в головi.

– Здаеться, робота дуже проста, – подумав вiн. – Навiть не уявляю, що може пiти не так. Сподiваюся, мiй вигляд не викликатиме пiдозр.

Вiн пiдвiвся та уважно подивився на свое вiдображення у дзеркалi. Обличчя з вусиками, що вiдбивалося там, видавало вiйськового. Воно було майже безвиразне, iз сiрими, близько посадженими очима.

– Мiг би зiйти за майора, – промовив мiстер Блор, – але нi, я забув. Там же е той старий вiйськовий. Одразу вирахуе мене. Пiвденна Африка, от моя легенда. Жоден iз гостей не мае з нею нiчого спiльного, а я саме читав той буклет, то зможу щось сказати про краiну.

На щастя, жителем колонiй мiг бути хто завгодно. Мiстер Блор розумiв, що представивши себе як грошовитого чоловiка з Пiвденноi Африки, вiн може ввiйти в будь-яке товариство невикритим.

Солдатський острiв. Вiн пам’ятав його ще з дитинства… Смердюча скеля з купою чайок за милю вiд узбережжя. Назву вiн отримав через схожiсть iз головою чоловiка.

Чудова iдея побудувати на ньому будинок! У негоду там жахливо! Але в мiльйонерiв своi примхи!

Старий у кутку прокинувся i промовив:

– У морi нiколи не можна бути впевненим, нiколи!

Блор згiдливо кивнув.

– Так, правду кажете.

Моряк двiчi гикнув i сумно сказав:

– Наближаеться шквал.

Блор вiдповiв:

– Та нi, чоловiче. Чудовий день.

Старий сердито заперечив:

– Шторм iде! Я вiдчуваю його в повiтрi.

– Можливо, ви маете рацiю, – сказав Блор примирливо.

Потяг зупинився на станцii, старий пiдвiвся, похитуючись.

– Я виходжу тут. – Вiн зашпортався бiля вiкна. Мiстер Блор допомiг йому.

Старий зупинився у дверях. Урочисто пiдняв руку й заклiпав затуманеними очима.

– Пильнуйте й молiться! Пильнуйте й молiться! Судний день гряде.

Виходячи з вагона, вiн рухнув на перон. Лежачи, подивився на Блора й проказав iз особливою гiднiстю:

– Я звертаюся до вас, молодий чоловiче. Судний день уже дуже близько.

Опускаючись на свое мiсце, мiстер Блор подумав: «Йому до Судного дня ближче, нiж менi!»

Але, як часто трапляеться, вiн помилявся…

Роздiл другий

І

На оукбриджськiй станцii стояла групка людей, нерiшуче роззираючись. Позаду них тупцяли на мiсцi носильники з валiзами. Хтось iз них вигукнув:

– Джиме!

Один iз таксистiв пiдiйшов до них.

– Ви, певно, на Солдатський острiв? – запитав вiн iз м’яким девонським акцентом.

Четверо людей пiдтакнули й одразу ж почали поглядати одне на одного.

Водiй звернувся до суддi Воргрейва як до найстаршого з групи.

– Тут два таксi, сер. Але одне з них повинно почекати на пасажирський потяг iз Ексетера – це лише кiлька хвилин – ним добираеться ще один джентльмен. Можливо, хтось iз вас зачекае? Вам буде комфортнiше iхати.

Вiра Клейторн, добре пам’ятаючи про свою посаду секретаря, одразу ж вiдповiла.

– Я зачекаю, – сказала вона. – Якщо ви не заперечуете. – Вона зиркнула на iнших трьох, у ii поглядi та голосi вiдчувався вiдтiнок владностi, який з’являеться, коли обiймаеш керiвну посаду. Можливо, так само вона вказувала, хто з дiвчаток грае у якому тенiсному сетi.

Мiс Брент сухо вiдказала: «

якую», i, схиливши голову, сiла в таксi, дверцята якого таксист тримав вiдчиненими.

Суддя Воргрейв попрямував за нею.

Капiтан Ломбард сказав:

– Я почекаю iз мiс…

– Клейторн, – пiдказала Вiра.

– Мене звати Ломбард. Фiлiп Ломбард.

Носильники виклали валiзи на таксi. Воргрейв iз притаманною юристу обачнiстю звернувся до мiс Брент:

– Гарна сьогоднi погода.

– Так, справдi, – озвалася та.

«Дуже статечний старий джентльмен, – подумала вона. – Таких рiдко зустрiнеш у пансiонатах на узбережжi. Очевидно, у мiсiс чи мiс Олiвер вишукана компанiя…»

– Ви добре знаете цi мiсця? – запитав Воргрейв.

– Я бувала в Корнволлi й у Торкi, але вперше опинилася у цiй частинi Девону.

Суддя продовжив:

– Я теж цi краi зовсiм не знаю.

Таксi рушило.

Водiй другого таксi запропонував:

– Можливо, присядьте в машину, поки чекаете?

– Нi, дякую, – рiшуче вiдмовилася Вiра.

Капiтан Ломбард розсмiявся.

– Та стiна, освiтлена сонцем, набагато приемнiша. Чи, можливо, ви хочете увiйти всередину вокзалу?

– Нi, дякую. Так приемно вибратися iз задушливого потяга.

– Так, подорож потягом – справжне випробування за такоi погоди.

– Сподiваюся, що вона затримаеться, я про погоду, – пiдтримала розмову Вiра. – На жаль, англiйське лiто таке мiнливе.

Не намагаючись бути оригiнальним, Ломбард запитав:

– Ви добре знаете цi краi?

– Нi, я тут уперше. – І швидко додала, вирiшивши одразу ж чiтко прояснити свое мiсце: – Я навiть свого роботодавця ще не бачила.

– Роботодавця?

– Так. Я – секретарка мiсiс Оуен.

– О, зрозумiло. – І непомiтно його тон змiнився, вiн став упевненiшим, невимушеним. – Правда ж, це дивно?

Вiра розсмiялася:

– Нi, я так не думаю. Просто ii секретарка раптово захворiла, i вона зателефонувала в агентство, щоб знайти замiну, а вони направили мене.

– Он як це трапилося. А якщо, припустiмо, робота вам не сподобаеться?

Вiра знову розсмiялася.

– О, це тимчасово. Праця на час вiдпустки. У мене постiйна робота в школi для дiвчаток. Правду кажучи, я надзвичайно захоплена можливiстю побачити Солдатський острiв. Я стiльки читала про нього в газетах. Вiн i справдi такий чудовий?

– Не знаю. Я його не бачив.

– Справдi? Гадаю, Оуени надзвичайно захопленi своiм островом. Що то за люди? Розкажiть менi.

Ломбард задумався: «Як незручно. Я мав би iх знати чи нi?» І швидко вигукнув:

– По вашiй руцi повзе оса! Нi… не рухайтеся. – Вiн рiзко змахнув рукою. – Усе, полетiла.

– Дякую. Цього року багато ос.

– Гадаю, це через спеку. Не знаете, кого ми чекаемо?

– Не маю найменшого уявлення.

Почувся голосний протяжний гудок.

– А от i потяг, – мовив Ломбард.

На виходi зi станцii з’явився високий старий чоловiк, судячи з усього, колишнiй вiйськовий. Коротке сиве волосся, акуратно пiдстриженi бiлi вуса.

Носильник, трохи похитуючись вiд ваги масивних шкiряних валiз, указав на Вiру та Ломбарда.

Вiра впевнено виступила вперед i промовила:

– Я – секретарка мiсiс Оуен. На нас чекае машина. – І додала: – А це мiстер Ломбард.

Вицвiлi голубi очi, проникливi, попри вiк, оцiнювали Ломбарда. На мить у них майнуло судження, яке б прозвучало так.

«Приемний молодий чоловiк. Але щось у ньому насторожуе…»

Трiйця сiла в таксi. Вони проiхали сонними вуличками Оукбриджа, потiм – милю головною дорогою на Плiмут, i нарештi звернули на лабiринт грунтових путiвцiв: вузьких, урвистих, оточених зеленню.

Генерал Макартур сказав:

– Зовсiм не знаю цю частину Девону. Я живу в схiдному Девонi, на кордонi з Дорсетом.

– Тут дуже гарно, – промовила Вiра. – Пагорби, червонозем i все таке зелене й квiтуче.

Фiлiп Ломбард критично зауважив:

– Дещо закрито… Менi подобаються вiльнi простори. Там, де видно, що вiдбуваеться навколо…

– Певно, ви побачили трохи свiту? – звернувся до нього генерал Макартур.

Ломбард знехотя знизав плечима:

– Та довелося поблукати свiтами, сер.

«Зараз запитае, чи був я на вiйнi, – подумав вiн. – Цi старi вiйськовi завше питають».

Але генерал Макартур i словом не обмовився про вiйну.

ІІ

Вони виiхали на звивистий пагорб i спустилися зигзагоподiбним шляхом до Стiклгевена: це була просто купка будиночкiв з одним-двома рибальським човнами, витягнутими на берег.

У вечiрнiй загравi вони вперше побачили на пiвднi Солдатський острiв, що здiймався над морем.

Вiра здивувалася:

– Далеченько.

Вона уявляла його по-iншому: поруч iз берегом, з чудовим бiлим будинком на пагорбi. Та будинку взагалi не було видно, тiльки чiткий обрис скелi, що нагадувала гiгантську голову. У нiй було щось зловiсне. Вiра злегка здригнулася.

Бiля невеликого трактиру «Сiм зiрок» сидiло трое людей. Було видно згорблену фiгуру старого суддi, прямий силует мiс Брент i поруч iще якогось кремезного, грубуватого на вигляд чоловiка, який пiдiйшов до прибулих.

– Я подумав, що треба й вас почекати, – сказав вiн. – Попливемо разом. Дозвольте представитися. Мене звати Девiс. Я iз Наталя. Пiвденна Африка – моя батькiвщина, ха, ха.

Вiн

весело розсмiявся.

Суддя Воргрейв подивився на нього з явною неприязню. Здавалося, вiн попросить його покинути залу суду. Мiс Брент мiркувала, чи до вподоби iй люди з колонiй.

– Можливо, хтось iз вас перехилить зi мною чарочку перед тим, як сядемо на судно? – гостинно запитав мiстер Девiс.

Нiхто не прийняв його пропозицiю, тому мiстер Девiс повернувся i пiдняв пальця.

– То не затримуйтеся. Нашi любi господарi чекають нас.

Вiн зауважив дивне напруження на обличчях iнших. Нiбито згадка про господаря та господиню справила на гостей дивний паралiзуючий ефект.

У вiдповiдь на Девiсiв жест пальцем рибалка, що сидiв неподалiк, опершись на стiну, наблизився до них. Його розкачування пiд час ходьби видавало справжнього моряка. У нього було обвiтрене обличчя i темнi очi з ледь ухильним поглядом. Вiн говорив iз м’яким девонським акцентом.

– Ви готовi вирушати, ледi та джентльмени? Човен чекае. Ще двое чоловiкiв добираються машиною, але мiстер Оуен казав не чекати iх, бо хтозна, коли саме вони можуть приiхати.

Уся компанiя пiднялася, i гiд повiв iх до кам’яного молу. Збоку був пришвартований моторний човен.

Емiлi Брент сказала:

– Невеличке суденце.

Власник човна запевнив:

– Човен чудовий, мем. Ви й оком не встигнете моргнути, як вiн доставить вас до Плiмута.

Суддя Воргрейв рiзко перервав його:

– Нас тут доволi багато.

– Вiн вмiстить удвiчi бiльше, сер.

Фiлiп Ломбард мовив своiм приемним голосом:

– Усе гаразд. Погода прекрасна. На морi жодноi хвилi.

Ледь наважившись, не без допомоги, мiс Брент пiднялася на човен. Іншi вчинили так само. Компанiя ще трималася вiдчужено. Немов кожен з них дивився на iнших iз пiдозрою.

Вони саме збиралися вiдчалювати вiд берега, коли iхнiй провiдник завмер iз багром у руцi.

Стрiмкою дорiжкою до села наближався автомобiль. Вiн був напрочуд потужний i настiльки красивий, що здавався видiнням. За кермом сидiв молодик, його волосся куйовдив вiтер. У свiтлi вечiрньоi заграви вiн був схожий не на людину, а на молодого бога, героя якоiсь пiвнiчноi саги.

Вiн натиснув клаксон, i скелястою бухтою прокотилося вiдлуння потужного реву гудка.

Це був фантастичний момент. У ньому Ентонi Марстон здавався кимось бiльшим, нiж простий смертний. Багато хто з присутнiх пiзнiше пригадував цю мить.

ІІІ

Сидячи бiля двигуна, Фред Нарракотт думав, що все це дуже дивно. Зовсiм не такими уявляв вiн собi гостей мiстера Оуена. Вiн сподiвався побачити витонченiше товариство. Пишно вирядженi жiнки, чоловiки в костюмах яхтсменiв, усi багатi та шанованi.

Зовсiм не схоже на вечiрки мiстера Елмера Робсона. Ледь помiтна глузлива посмiшка з’явилася на його губах, коли вiн пригадав гостей мiльйонера. Ото було справжне товариство, а скiльки вони випивали!

А мiстер Оуен, певно, зовсiм iнша людина. Дивно, але Фред iще не бачив мiстера Оуена чи його жiнку. Ще й ноги його тут не було. Про все домовився i все оплатив мiстер Моррiс. Вказiвки були завжди зрозумiлi, грошi платили вчасно, але все це, так чи так, здавалося дивним. У газетах писали, що з мiстером Оуеном пов’язана якась таемниця. Мiстер Нарракотт визнавав, що це чистiсiнька правда.

Можливо, все-таки мiс Габрiела Терл придбала острiв? Але вiн вiдкинув це припущення, спостерiгаючи за пасажирами. Це точно неможливо – жоден iз них не схожий на тих, хто мае справу з кiнозiркою.

Вiн почав безпристрасно оцiнювати iх.

Ця стара панi з кислим виглядом – таких вiн знав занадто добре. Вiн мiг закластися, що то ще та вiдьма. Старий безсумнiвно вiйськовий – справжня вiйськова постава. Мила молода жiнка – таких багато, жодного шику, з голлiвудськими красунями не порiвняти. А цей кремезний приемний чоловiк взагалi не схожий на джентльмена. Колишнiй торговець, ось хто вiн, – подумав Фред Нарракотт. Інший джентльмен, худий, з голодним поглядом спостережливих очей, видiлявся серед усiх. Можливо, вiн мiг мати якийсь стосунок до фiльму.

Та нi, на моторному човнi таки був один пiдхожий пасажир. Той, що приiхав на автомобiлi. (І на якому! Стiклгевен ще не бачив такого авта. Певно, така машина коштуе чимало сотень фунтiв.) Ото вiн – те, що треба. Із сiм’i багатiiв, точно. Якщо б уся компанiя була такою… було б зрозумiлiше…

Дивна рiч, коли розiбратися, усе це було дивно, дуже дивно.

IV

Моторний човен, спiнюючи воду, обiгнув скелю. І нарештi перед очима подорожнiх постав будинок. Пiвденний бiк острова мав зовсiм iнший вигляд. Берег полого спускався до моря. Будинок iз фасадом на пiвдень був низький, квадратний, сучасний, з арковими вiкнами, що впускали багато свiтла.

Чудовий будинок – будинок, що виправдав усi очiкування.

Фред Нарракотт заглушив двигун, i човен легко ковзнув у невелику природну бухточку мiж скель.

Ломбард рiзко зауважив:

– Мабуть, непросто тут причалити пiд час негоди.

Фред Нарракотт весело вiдповiв:

– До Солдатського острова не пiдберешся за пiвденно-схiдного вiтру. Інодi вiн вiдрiзаний бiльше нiж на тиждень.

Вiра Клейторн подумала: «Забезпечити острi

провiзiею, певно, важкувато. От головна проблема острова. Усi побутовi проблеми такi клопiтнi».

Дно човна заскреготiло об камiння. Фред Нарракотт зiстрибнув на берег, i разом iз Ломбардом вони допомогли iншим зiйти на берег. Нарракотт пришвартував човна до кiльця, вмонтованого у камiнь. Потiм почав пiднiматися угору сходами, вирубаними в скелi.

– Ого! Дивовижне мiсце! – сказав генерал Макартур. Але почувався вiн незатишно. Збiса дивне мiсце!

Коли вся компанiя, пiднявшись схiдцями, вийшла на велику терасу, настрiй у всiх покращав. Бiля вiдчинених навстiж дверей на них чекав поштивий дворецький, i його солiдний вигляд заспокоiв iх. Та й сам будинок був дуже привабливий, а краевид iз тераси заворожував…

Дворецький пiдiйшов i ледь вклонився. То був худий високий статечний чоловiк iз сивою головою. Вiн звернувся до них:

– Проходьте, будь ласка, сюди.

У просторiй залi на них уже чекали напоi. Ряди пляшок. Настрiй у Ентонi Марстона трохи полiпшився. А вiн уже було подумав, що то якесь сумнiвне мiсце. Нiкого з його оточення. Чим же думав старий Борсук, коли вiдправив його сюди? Однак випивка гiдна. Та й льоду вдосталь.

Що там той дворецький казав?

Мiстер Оуен, на жаль, затримуеться… добереться аж завтра. Йому сказано задовольняти всi iхнi бажання… можливо, вони хотiли б пройти у своi кiмнати? Вечерю буде подано о восьмiй.

V

Вiра пiшла за мiсiс Роджерс на другий поверх. Жiнка вiдчинила навстiж дверi наприкiнцi коридору, i Вiра увiйшла в прекрасну спальню з вiдчиненим великим вiкном iз виглядом на море та iншим, що виходило на схiд. У неi вирвався вигук захоплення.

Мiсiс Роджерс запитала:

– Сподiваюся, тут е усе потрiбне, мiс?

Вiра оглянула кiмнату. Їi валiзи було доставлено та розпаковано. З одного боку були прочиненi дверi у ванну кiмнату, облицьовану блiдо-блакитною плиткою.

Вона швидко вiдповiла:

– Так, дякую.

– Якщо вам щось знадобиться, подзвонiть у дзвiночок.

У мiсiс Роджерс був рiвний, монотонний голос. Вiра зацiкавлено подивилася на неi. Блiда, безкровна, мов якась примара. Дуже ошатний вигляд, прилизане волосся зачесане назад, чорна сукня. Тiльки ii свiтлi дивнi очi нiяк не зосереджувалися на чомусь одному.

Вiра подумала: «Схоже, вона боiться власноi тiнi».

Саме так, вона налякана!

Здавалося, ii оповив смертельний страх…

Легкий холодок пройшов у Вiри по спинi. Чого ж саме ця жiнка так боiться?

Вона ввiчливо сказала:

– Я нова секретарка мiсiс Оуен. Гадаю, вам це вiдомо?

Мiсiс Роджерс промовила:

– Нi, мiс, я нiчого не знаю. У мене лише список ледi та джентльменiв i в якi кiмнати iх поселити.

– Мiсiс Оуен не згадувала про мене? – перепитала Вiра.

Мiсiс Роджерс заклiпала.

– Я ще не бачила мiсiс Оуен. Ми приiхали лише два днi тому.

«Дивнi люди тi Оуени», – подумала Вiра.

– Скiльки тут прислуги?

– Тiльки я i мiй чоловiк, мiс.

Вiра насупилася. У будинку вiсiм людей, десятеро з господарем i господинею, а на них працюе лише одне подружжя?

– Я добре готую, – сказала мiсiс Роджерс. – А мiй чоловiк – майстер на всi руки. Та я не очiкувала, звiсно, що приiде стiльки гостей.

– Але ви впораетеся?

– Звичайно, мiс. Та якщо тут часто буватимуть такi великi компанii, можливо, мiсiс Оуен погодиться найняти додаткову прислугу.

– Сподiваюся, – сказала Вiра.

Мiсiс Роджерс повернулася до виходу. Їi ноги безшумно рухалися по пiдлозi. Вона вислизнула з кiмнати, як тiнь.

Вiра пiдiйшла до вiкна й сiла на пiдвiконня. Вона трохи розхвилююся. Усе це здавалося дещо дивним. Вiдсутнiсть Оуенiв, блiда, схожа на примару мiсiс Роджерс. А гостi! Так, гостi також були дивними. Надзвичайно рiзношерстий люд.

Вiра подумала: «Шкода, що я не познайомилася з Оуенами ранiше… Якби ж то дiзнатися, що це за люди».

Вона пiднялася i почала неспокiйно ходити кiмнатою.

Розкiшна спальня, декорована в сучасному стилi. Сiрувато-бiлi килимки на лискучiй паркетнiй пiдлозi, стiни пастельного кольору, велике дзеркало, оточене лампочками. Камiнна поличка не прикрашена нiчим, окрiм велетенськоi брили бiлого мармуру у виглядi ведмедя, сучасна скульптура iз вмонтованим у нiй годинником. Над нею, у блискучiй хромованiй рамцi був квадратний пергамент – вiрш.

Вона стала перед камiном i прочитала його. То була стара дитяча лiчилка, яку вона пам’ятала з дитинства:

Десять солдатикiв за вечерю сiли,Удавився враз один – дев’ять залишилось.

Дев’ять солдатикiв пiзно спати вклались,Не прокинувся один – вiсiм iх зосталось.

Восьмеро солдатикiв Девоном гуляли,Один з них не повернувся – семеро зосталось.

Семеро солдатикiв дрова рубали весело;Зарубали одного – лишилося шестеро.

Шестеро солдатикiв гралися на пасiцi.Враз одного вжалив джмiль, i зосталось п’ятеро.

П’ятеро солдатикiв правом захопились,Засудили одного – четверо лишилось.

Четверо солдатикiв плавали у морi,Один пiймався на гачок, iх зосталось трое.

Три малi солдатики зi звiрами грались;Одного зловив ведмiдь – двое врятувались.

Двое тих солдатикiв на сонечку грiли

ь,Один з них згорiв дощенту – один залишився.

Зоставили солдатика сумного i самотнього,То вiн повiсився з нудьги, i не лишилось жодного.

Вiра всмiхнулася. Звiсно! Це ж Солдатський острiв!

Вона знову пiдiйшла до вiкна й сiла, вдивляючись у море.

Море таке величезне! З цього мiсця сушi не видно, тiльки неосяжнi простори блакитноi води грали брижами в променях призахiдного сонця.

Море… Таке тихе сьогоднi, а iнодi таке жорстоке… Море, що затягуе вас у своi глибини. Потонув… Знайшли утопленого… Потонув у морi… Потонув… потонув… потонув…

Нi, вона не згадуватиме цього… Вона не думатиме про це! Усе в минулому…

VI

Лiкар Армстронг прибув на Солдатський острiв, коли сонце вже купалося в морi. Дорогою вiн намагався спiлкуватися з човнярем – мiсцевим мешканцем. Вiн хотiв хоча б щось дiзнатися про власникiв Солдатського острова, але той чоловiк, Нарракотт, або навдивовижу мало знав, або не хотiв говорити.

Тому лiкарю Армстронгу довелося натомiсть говорити про погоду та риболовлю.

Вiн утомився пiсля довгоi iзди. Його очi болiли. Коли iдеш на захiд, сонце постiйно б’е в обличчя.

Так, вiн був виснажений. Море й абсолютна тиша… от що йому потрiбно. Йому слiд було вибратись у тривалу вiдпустку. Але вiн не мiг собi цього дозволити. Не з фiнансових причин, звичайно, – не мiг надовго покинути роботу. Тепер про тебе швидко забувають. Якщо вже добився чогось, то треба працювати не покладаючи рук.

«Вирiшено, сьогоднi ввечерi я забуду, що менi потрiбно повертатися на Гарлi-стрит, у Лондон, до всiх тих звичних речей», – подумав вiн.

В островi вiдчувалося щось магiчне, найперше слово, яке спадало на думку, – «фантастика». Втрачаеться контакт iз зовнiшнiм свiтом, адже на островi власний свiт. Свiт, з якого, можливо, нiколи не повернешся.

Лiкар Армстронг подумав: «Мое звичне життя залишилося позаду».

І всмiхаючись до себе, вiн почав будувати плани, фантастичнi плани на майбутне. Вiн усе ще всмiхався, коли пiднiмався кам’яними сходами.

У крiслi на терасi сидiв лiтнiй джентльмен, постать якого здалася лiкарю Армстронгу знайомою. Де вiн бачив це жаб’яче обличчя, цю черепашачу шию, сутулу поставу – i тi маленькi вицвiлi пронизливi очi? Звичайно, старий Воргрейв. Вiн якось свiдчив перед ним. Суддя завжди здавався напiвсонним, та коли доходило до питання норми права, вiн був аж надто проникливий. Мав великий вплив на присяжних, казали, що вiн запросто керував iхнiми мiзками. Кiлька разiв йому вдалося вибити з них несподiваний вердикт. Його називали «суддя-кат».

Цiкаве мiсце для зустрiчi з ним… Тут… у такiй глушинi.

VII

Суддя Воргрейв задумався.

«Армстронг? Пам’ятаю, як вiн свiдчив за кафедрою у судi. Дуже точно та обережно. Усi лiкарi – клятi придурки. А особливо з Гарлi-стрит».

Його думки з неприязню зосередилися на нещодавнiй розмовi, яку вiн мав на цiй самiй вулицi з улесливим типом.

Уголос вiн промовив:

– Напоi у залi.

Лiкар Армстронг зауважив:

– Спершу маю засвiдчити свою повагу господаревi та господинi.

Суддя Воргрейв знову заплющив очi, достеменно нагадуючи якусь рептилiю.

– Ви не зможете цього зробити.

Армстронг здивувався:

– І чому це?

Суддя вiдповiв:

– Немае нi господаря, нi господинi. Дуже цiкава ситуацiя. Щось у цьому мiсцi дивне.

Лiкар Армстронг якусь мить зачудовано дивився на нього. Коли йому здалося, що старий джентльмен знову задрiмав, Воргрейв раптом запитав:

– Ви знаете Констанс Калмiнгтон?

– Е-е… нi, боюся, що нi.

– Це не мае значення, – сказав суддя. – Своерiдна жiнка, i майже нечитабельний почерк. Просто думаю, чи в той будинок я потрапив.

Лiкар Армстронг похитав головою та увiйшов до зали.

Суддя Воргрейв роздумував про Констанс Калмiнгтон. Безвiдповiдальна, як усi жiнки.

Потiм його думки перекинулися на двох жiнок у будинку: мовчазну стару дiву та дiвчисько. Холоднокровна молода дiвуля його не цiкавила. Нi, там три жiнки, якщо враховувати дружину Роджерса. Дивна iстота, що здавалася смертельно наляканою. Пристойне подружжя, знають свою роботу.

У ту мить на терасу вийшов Роджерс, i суддя запитав його:

– А ледi Констанс Калмiнгтон приiде, не знаете?

Роджерс втупився у нього.

– Нi, сер, менi про це не вiдомо.

Суддя пiдняв брову. Але тiльки хмикнув. Вiн подумав: «Солдатський острiв, так? Як муха в меду».

VIII

Ентонi Марстон купався у ваннiй. Вiн нiжився у гарячiй водi. Його кiнцiвки затерпнули пiсля довгоi iзди. У головi не було майже нiяких думок. Ентонi був радше людиною сприйняття та дii.

Вiн подумав: «Гадаю, треба просто пройти через це» i викинув усе з голови.

Тепла вода, що паруе… втомленi кiнцiвки… треба поголитися… коктейль… вечеря.

А потiм?

IX

Блор зав’язував краватку. Вiн нiколи не вмiв робити цього як слiд.

Пристойний у нього вигляд? Вiн гадав, що так.

Нiхто надто тепло до нього не поставився. Аж смiшно, як вони дивилися одне на одного. Наче знали…

Так, усе залежало вiд нього.

Вiн не хотiв схибити.

Вiн глянув на вiрш

 рамцi над камiнною полицею. Вдалий штрих – розмiстити його тут!

«Пам’ятаю цей острiв вiдтодi, як я ще був хлопчиком. Нiколи не думав, що робитиму щось подiбне в цьому будинку. Добре, мабуть, що не можна передбачити свого майбутнього», – подумав вiн.

X

Генерал Макартур спохмурнiв.

Чорт забирай, усе це дуже дивно! Зовсiм не те, чого вiн очiкував…

Вiн би з радiстю перепросив i забрався звiдси… Покинув усе це…

Але моторний човен уже повернувся на материк.

Вiн мусить залишитися.

Той тип Ломбард – не простий чолов’яга. Проноза. Вiн мiг би заприсягтися, що тому чоловiку довiряти не можна.

XI

Коли пролунав гонг, Фiлiп Ломбард вийшов зi своеi кiмнати й попрямував до сходiв. Вiн рухався, неначе пантера, м’яко та безшумно. У ньому й було щось вiд пантери. Хижак, приемний на вигляд.

Вiн усмiхався.

Тиждень?

Вiн збирався насолодитися цим тижнем.

XII

Одягнена на вечерю в чорну шовкову сукню, Емiлi Брент сидiла у своiй кiмнатi й читала Бiблiю.

Губи ii при цьому ворушилися:

Потонули народи в ямi, котру викопали; у сiтях, котрi приховали вони, заплуталася нога iхня. Пiзнали Господа за судом, котрого Вiн звершив; злочинець спiйманий учиненим руками своiми. Завернуть нечестивi до пекла[3 - Переклад О. Гижi.].

Їi вуста зiмкнулися. Вона закрила Бiблiю.

Пiднiмаючись, пришпилила бiля шиi брошку з жовтого кварцу й спустилася на вечерю.

Роздiл третiй

І

Вечеря пiдходила до кiнця.

Страви були смачнi, вино неперевершене, Роджерс чудово прислуговував.

Настрiй у всiх покращився. Вони вже розговорилися i навiть зачiпали особистi теми.

Суддя Воргрейв, розм’якнувши пiсля вiдмiнного портвейну, розважав байками, не зраджуючи своеi саркастичноi манери, лiкаря Армстронга та Ентонi Марстона. Мiс Брент розмовляла з генералом Макартуром, у них виявилося кiлька спiльних друзiв. Вiра Клейторн розпитувала мiстера Девiса про Пiвденну Африку. Мiстер Девiс дуже добре володiв цiею темою. Ломбард прислухувався до iхньоi розмови, i його очi звужувалися. Час вiд часу вiн обводив очима iнших гостей, вивчаючи iх.

Ентонi Марстон раптом сказав:

– Якi чудернацькi цi дрiбнички, правда ж?

Посеред столу на круглiй дзеркальнiй тацi стояли невеличкi порцеляновi статуетки.

– Солдатики, – сказав вiн, – Солдатський острiв. Цiкава iдея.

Вiра нахилилася вперед.

– Цiкаво, скiльки iх? Десять?

– Так, саме десяток.

Раптом Вiра вигукнула:

– Так цiкаво! Існуе дитяча лiчилка про десятьох солдатикiв. У моiй кiмнатi цей вiрш висить у рамцi над камiнною поличкою.

Ломбард сказав:

– У моiй кiмнатi теж.

– І в моiй.

– І в моiй! – пiдтвердили всi майже хором.

– Цiкавий задум, чи не так? – зауважила Вiра.

– Надто по-дитячому, – буркнув Воргрейв i сьорбнув портвейн.

Емiлi Брент подивилася на Вiру Клейторн. Вiра подивилася на Емiлi Брент. Обидвi жiнки пiднялись.

У вiтальнi були вiдчиненi панорамнi вiкна на терасу, звiдки доносився приглушений шум морських хвиль, що билися об скелi.

– Приемний звук, – сказала мiс Брент.

Вiра вiдрiзала:

– Ненавиджу його.

Емiлi Брент здивовано глянула на неi. Вiра почервонiла. Вона заговорила, але вже спокiйнiше:

– Не думаю, що це мiсце надто приемне пiд час шторму.

Емiлi кивнула.

– Без сумнiву, узимку будинок порожнiй, – сказала вона. – Мабуть, важко знайти прислугу на цей перiод.

Вiра пробурмотiла:

– Сюди завжди, мабуть, важко знайти прислугу.

Емiлi Брент вiдзначила:

– Мiсiс Олiвер пощастило знайти цю пару. Та жiнка – чудова куховарка.

«Кумедно, що люди похилого вiку завжди перекручують назви», – подумала Вiра й сказала:

– Так, гадаю, мiсiс Оуен справдi пощастило.

Емiлi Брент витягнула iз сумки свое вишивання. Вона саме почала засиляти нитку, але зупинилася.

– Оуен? Ви сказали «мiсiс Оуен»? – рiзко перепитала вона.

– Так.

Емiлi Брент нервово засовалася.

– Я нiколи не зустрiчала жодних Оуенiв.

Вiра подивилася на неi з подивом.

– Але це ж…

Вона не встигла закiнчити фразу. Дверi вiдчинилися, i до них приедналися чоловiки. Роджерс ступав за ними, несучи тацю з кавою.

Суддя сiв поруч iз мiс Брент, Армстронг приеднався до Вiри, Тонi Марстон пiдiйшов до вiдчиненого вiкна. Блор зi щирим здивуванням розглядав бронзову фiгурку, гадаючи, чи й справдi чудернацькi кути й викривлення уособлюють жiночу постать. Генерал Макартур притулився до камiна, посмикуючи себе за бiлi вусики. То була збiса смачна вечеря! Його настрiй значно покращився.

Ломбард гортав тижневик «Панч», який лежав з iншою пресою на столику бiля стiни.

Роджерс обходив усiх iз тацею. Кава була чудова – дуже чорна й дуже гаряча.

Уся компанiя добре повечеряла. Усi були задоволенi собою та життям. Годинник показував двадцять хвилин на десяту. Настала тиша – задоволена, сита тиша.

Раптом, без попередження, у тишу увiрвався Голос. Нелюдський, пронизливий…

– Ледi та джентльмени! Попрошу уваги!

Усi сполохалися. Вони роззирнулися, подивилися одне на одного, на стiни.

Хто говорив?

Голос продовжував, чистий, високий:

– Вам висунуто такi обвинувачення:

Едвард Джордж Армстронг несе вiдповiдальнiсть за скоене 14 березня 1925 року, що призвело до смертi Луiзи Марii Клiс.

Емiлi Каролайн Брент вiдповiдальна за смерть Беатрис Тейлор 5 листопада 1931 року.

Вiльям Генрi Блор спричинив смерть Джеймса Стiвена Ландора 10 жовтня 1928 року.

Вiра Елiзабет Клейторн 11 серпня 1935 року вбила Сирiла Огiлвi Гамiльтона.

Фiлiп Ломбард у лютому 1932 року прирiк на смерть двадцять одного чоловiка зi схiдноафриканського племенi.

Джон Гордон Макартур 4 сiчня 1917 року навмисно послав на певну загибель коханця своеi дружини, Артура Ричмонда.

Ентонi Джеймс Марстон винний у смертi Джона та Люсi Комбс, що сталася 14 листопада минулого року.

Томас i Етель Роджерс вiдповiдальнi за смертьДженнiфер Брейдi, яка померла 6 травня 1929 року.

Ловренс Джон Воргрейв обвинувачуетьсяу вбивствi Едварда Сетона 10 червня 1930 року.

Обвинуваченi, що стоять перед судом, ви можете сказати щось на свое виправдання?

ІІ

Голос замовк.

На якусь мить запала гробова тиша, яку перервав розкотистий гуркiт. Роджерс упустив тацю.

У той же час десь за дверима почувся зойк, а потiм глухий звук.

Першим зiрвався на ноги Ломбард. Вiн пiдбiг до дверей i вiдчинив iх навстiж. На пiдлозi, наче безформна маса, лежала мiсiс Роджерс.

– Марстоне! – вигукнув Ломбард.

Ентонi кинувся йому на допомогу. Разом вони пiдняли жiнку й перенесли ii у вiтальню.

Лiкар Армстронг притьмом метнувся до них. Вiн допомiг iм покласти ii на диванi й схилився над нею.

– Усе гаразд, – повiдомив вiн. – Вона просто знепритомнiла. За хвилину прийде до тями.

Ломбард звернувся до Роджерса:

– Принесiть трохи брендi.

Роджерс iз побiлiлим обличчям i тремтячими руками пробурмотiв: «Так, сер», – i швидко вислизнув iз кiмнати.

Вiра закричала:

– Хто то говорив?! Де вiн був? Це звучало… Це звучало, немов…

Генерал Макартур аж затинався:

– Що тут вiдбуваеться? Що це за розiграш?

Його рука тремтiла, плечi опустилися. Здавалося, вiн постарiшав рокiв на десять.

Блор витирав хусточкою обличчя.

Тiльки суддя Воргрейв i мiс Брент здавалися порiвняно незворушними. Емiлi Брент сидiла прямо, високо тримаючи голову. На ii щоках з’явилася яскрава червiнь. Суддя сидiв у звичайнiй позi, опустивши голову на груди. Рукою вiн легко потирав вухо. Тiльки його очi жваво розглядали кiмнату, пильнi, розумнi.

І знову Ломбард почав дiяти. Вiн залишив лiкаря Армстронга опiкуватися непритомною жiнкою i взяв iнiцiативу на себе.

– Голос? Звучало, нiби вiн був у цiй кiмнатi, – сказав вiн.

Вiра скрикнула:

– Але хто ж то був? Хто це був? Жоден iз нас цього не робив!

Як i суддя, Ломбард повiльно озирав кiмнату. Якийсь час вiн затримав погляд на вiдчиненому вiкнi, а тодi рiшуче кивнув. Раптово очi його спалахнули. Вiн схопився i побiг до дверей поруч iз камiном, що вели в сусiдню кiмнату.

Швидким рухом вiн схопився за клямку й вiдчинив дверi навстiж. Увiйшов досередини й одразу ж задоволено вигукнув:

– От воно що!

Іншi поспiшили за ним. Тiльки мiс Брент залишилася самотньо й прямо сидiти в крiслi.

У другiй кiмнатi до стiни, сумiжноi з вiтальнею, було присунуто стiл. На ньому стояв грамофон – застарiла модель iз великою трубою, направленою до стiни. Ломбард вiдсунув трубу вбiк i показав три непомiтнi маленькi отвори, якi хтось висвердлив у стiнi.

Налаштовуючи грамофон, вiн поставив голку на платiвку, i одразу ж знову прозвучало:

– Вам висунуто такi обвинувачення…

Вiра скрикнула:

– Вимкнiть! Вимкнiть! Це жахливо!

Ломбард пiдкорився.

Армстронг зiтхнув iз полегшенням.

– Гадаю, це ганебний i безсердечний розiграш.

Тихо, але чiтко суддя Воргрейв перепитав:

– То ви вважаете, що це жарт, так?

Лiкар глянув на нього з подивом.

– А чим iще це може бути?

Легко постукуючи себе пальцями по верхнiй губi, суддя сказав:

– У цей момент менi важко висловити свое судження.

Втрутився Ентонi Марстон:

– Слухайте, е одна рiч, про яку ви забули. Хто, хай йому трясця, увiмкнув цю штуку й налаштував ii?

– Так, гадаю, це ми повиннi з’ясувати, – пробурмотiв суддя.

Вiн повернувся i пiшов до вiтальнi. Іншi попрямували за ним.

Роджерс тим часом повернувся зi склянкою брендi. Емiлi Брент схилилася над мiс Роджерс, яка тихо стогнала.

Роджерс спритно прослизнув мiж двома жiнками.

– Пропустiть мене, мем. Я з нею поговорю. Етель… Етель… усе гаразд. Ти чуеш? Вiзьми себе в руки!

Мiсiс Роджерс важко дихала. Їi очi, виряченi, переляканi, металися по обличчях присутнiх. Роджерс нетерпляче продовжував:

– Етель, опануй себе!

Лiкар Армстронг м’яко заговорив iз нею:

– Зараз ви заспокоiтесь. Просто нервове потрясiння.

– Я знепритомнiла, сер?

– Так.

– Це все той голос, той жахливий голос, наче вирок…

Їi обличчя знову позеленiло, а повiки затремтiли.

Лiкар рiзко перервав ii:

– Де ж брендi?

Роджерс поставив склянку на невеличкий столик, хтось п

редав ii лiкарю, який схилився над жiнкою, що хапала ротом повiтря.

– Випийте, мiсiс Роджерс.

Вона пила, трохи похлинаючись та задихаючись. Вiд спиртного iй стало краще. Обличчя вiдновило природний колiр.

– Менi вже краще. Просто це так мене вразило, – сказала вона.

– Звiсно, що вразило, – швидко сказав Роджерс. – Мене це теж шокувало. Насправдi, я аж тацю впустив. То все клята брехня. Хотiв би я знати…

Його перебили. Просто кашель, сухий кашель суддi Воргрейва, але вiн перервав Роджерса на пiвсловi. Слуга глянув на суддю, який знову закашлявся, а тодi сказав:

– Хто поставив платiвку на грамофон? Роджерсе, то були ви?

Роджерс залементував:

– Я не знав, що то! Клянуся Богом, сер, я не знав, що то було. Якби я знав, то нiколи б такого не зробив.

Суддя сухо сказав:

– Припустимо, що це правда. Але, гадаю, краще б ви пояснили нам усе.

Дворецький витер обличчя хусточкою. Вiн говорив переконливо:

– Я просто виконував розпорядження, сер. Це все.

– Чие розпорядження?

– Мiстера Оуена.

Суддя Воргрейв попросив:

– Розкажiть про це детальнiше. Що саме наказав мiстер Оуен?

– Я мав поставити платiвку на грамофон, – почав розповiдати Роджерс. – Я знайшов ii у шухлядi. А моя дружина мала ввiмкнути грамофон, коли я зайду у вiтальню з кавою.

– Дуже дивна iсторiя, – пробурмотiв суддя.

Роджерс пiдвищив голос:

– Це щира правда, сер. Клянусь Богом, це правда. Я не знав, що там, нi на мить не пiдозрював. На платiвцi була назва… Я гадав, що то якась музика.

Воргрейв поглянув на Ломбарда.

– Там е назва?

Ломбард кивнув. Раптом вiн вищирився, показуючи бiлi гострi зуби.

– Саме так, сер. Їi назва «Лебедина пiсня».

ІІІ

Несподiвано iх обiрвав генерал Макартур:

– Усе це немислимо, просто немислимо. Ось так узяти й закинути нам звинувачення. Треба щось зробити. Цей тип Оуен, хто б вiн там…

Його перервала Емiлi Брент.

– У тому-то й рiч, хто ж вiн? – рiзко запитала вона.

Втрутився суддя. Вiн говорив владно – умiння, набуте за роки судовоi практики:

– Власне це ми й повиннi уважно дослiдити. Гадаю, спершу вам потрiбно вкласти дружину в лiжко, Роджерсе. А тодi повертайтеся до нас.

– Так, сер.

– Я допоможу вам, Роджерсе, – запропонував лiкар Армстронг.

Спершись на двох чоловiкiв, мiсiс Роджерс попленталася у свою спальню. Коли вони вийшли з кiмнати, Тонi Марстон сказав:

– Я не знаю, як ви, а я б чогось випив.

– І я, – озвався Ломбард.

– Пiду чогось пошукаю, – мовив Тонi й вийшов iз кiмнати. Через мить вiн повернувся. – Усе це чекало на тацi в коридорi.

Вiн обережно поставив свою ношу на стiл. Наступнi кiлька хвилин пiшли на розливання напоiв. Генерал Макартур, як i суддя, налили собi нерозведеного вiскi. Усi вiдчували потребу випити щось стимулююче. Тiльки Емiлi Брент попросила склянку води.

До кiмнати увiйшов лiкар Армстронг.

– З нею все гаразд. Я дав iй заспокiйливе. Що це, алкоголь? І менi не зайве випити.

Чоловiки знову наповнили чарки. Через мить у кiмнатi з’явився Роджерс.

Суддя Воргрейв узявся вести розслiдування справи. Кiмната перетворилася на iмпровiзований зал суду.

– Ну, Роджерсе, – почав суддя, – мусимо докопатися до сутi. Хто такий мiстер Оуен?

Роджерс витрiщився на нього.

– Власник цього будинку, сер.

– Це менi вiдомо. Я хочу почути, що саме ви знаете про цю людину.

Роджерс похитав головою.

– Нiчого не можу сказати, сер. Я нiколи не бачив його.

Кiмнатою пройшов легкий шумок.

Генерал Макартур перепитав:

– Ви його нiколи не бачили? Гм… Що ви маете на увазi?

– Ми працюемо тiльки тиждень, сер, моя дружина i я. Нас найняли листом через агентство. «Реджiна Ейдженсi» в Плiмутi.

Блор кивнув:

– Компанiя стара й добре вiдома, – пiдтвердив вiн.

Воргрейв продовжив:

– Маете того листа?

– Листа, за яким нас наймали? Нi, сер, я його не зберiг.

– Ну, то продовжуйте. Як ви сказали, вас найняли листом.

– Так, сер. Ми мали прибути у вказаний день. Так ми й зробили. Тут усе було в порядку. У запасi повно iжi, та й загалом усе вiдмiнно. Знадобилося лише повитирати пил i все таке.

– А далi?

– Нiчого, сер. Ми отримували розпорядження – знову листами – пiдготувати кiмнати для гостей. А вчора пополуднi я отримав ще один лист вiд мiстера Оуена. Там повiдомлялося, що мiстер i мiсiс Оуен затримуються, що ми повиннi пiдготуватися якнайкраще, також були вказiвки щодо вечерi та кави й коли ввiмкнути грамофон.

Суддя рiзко запитав:

– А цей лист ви, звiсно, зберегли?

– Так, сер, вiн зi мною.

Дворецький вийняв iз кишенi листа й передав суддi.

– Гм, бланк iз готелю «Рiтц», надруковано на машинцi.

Блор стрiмко пiдбiг до нього.

– Дозвольте й менi глянути.

Вiн вихопив листа й пробiг по ньому очима.

– Друкарська машинка «Коронейшн». Майже нова – без дефектiв. Папiр iз водяними знаками, найпоширенiша марка. З цього жодноi користi. Цiлком можливо, що е вiдбитки пальцiв, але я сумнiваюся.

Воргрейв пильно подивився на нього.

Ентонi Марстон стояв поруч iз

Блором i заглядав через плече.

– Дуже дивне iм’я, правда? – спитав вiн. – Алiк Норман Оуен… Можна язика зламати.

Старий суддя сказав пiсля невеликоi паузи:

– Я вам дуже вдячний, мiстере Марстон. Ви звернули мою увагу на дуже цiкаву й важливу деталь.

Вiн обвiв усiх очима i, витягнувши голову вперед, як розсерджена черепаха, мовив:

– Гадаю, настав час усiм нам подiлитися iнформацiею. Було б добре, якби кожен iз нас розповiв усе, що знае про власника будинку. – Вiн замовк, та за мить продовжив: – Ми всi його гостi. Думаю, якщо кожен iз нас пояснить свою присутнiсть тут, це пiде тiльки на користь справi.

Якийсь час було тихо, а тодi рiшуче заговорила Емiлi Брент:

– У всьому цьому е щось дивне, – сказала вона. – Я отримала лист iз пiдписом, який було непросто розiбрати. У мене склалося враження, що воно вiд однiеi жiночки, з якою я познайомилася пiд час вiдпустки два чи три роки тому. Менi здалося, що в листi було прiзвище Огден або Олiвер. Я знайома i з мiс Огден, i з мiс Олiвер. Та впевнена, що нiкого не зустрiчала й не дружила з кимось на прiзвище Оуен.

Суддя Воргрейв запитав:

– Мiс Брент, у вас зберiгся той лист?

– Так, пiду принесу його вам.

Вона вийшла й через хвилину повернулася з листом.

Суддя прочитав його й сказав:

– Я починаю розумiти… А що у вас, мiс Клейторн?

Вiра пояснила обставини, за яких ii найняли як секретарку.

– Мiстер Марстон? – звернувся суддя.

Ентонi сказав:

– Отримав телеграму вiд старого друзяки Берклi, Борсука. Я ще тодi здивувався, бо гадав, що старий огир вiдправився до Норвегii. Наказав менi заявитися сюди.

Воргрейв знову кивнув.

– Лiкар Армстронг?

– Мене запросили як фахiвця.

– Зрозумiло. І ранiше ви з цiею сiм’ею не перетиналися?

– Нi. У листi посилалися на мого колегу.

– Щоб було правдоподiбно… Так, а той колега, припускаю, на той час був поза межами досяжностi.

– Е-е-е… Так.

Ломбард, який спостерiгав за Блором, раптом сказав:

– Слухайте, менi тут дещо спало на думку…

Суддя пiдняв руку.

– Одну хвилинку.

– Але я…

– Не все зразу, мiстере Ломбард. Поки що ми дослiджуемо обставини, за яких ми всi тут зiбралися сьогоднi. Генерал Макартур?

Посмикуючи вуса, генерал пробурмотiв:

– Отримав листа вiд того типа, Оуена… Вiн згадував про деяких моiх старих приятелiв, що мали сюди приiхати. Вибачався за неофiцiйне запрошення. Боюся, листа я не зберiг.

Воргрейв звернувся до Ломбарда:

– А ви?

Мозок Ломбарда швидко працював. Викрити себе чи нi? Вiн надумав:

– Схожий випадок, – сказав. – Запрошення, згадка про спiльних друзiв. Я не запiдозрив лихого. А листа розiрвав.

Суддя звернув свою увагу на Блора. Погладжуючи верхню губу вказiвним пальцем, вiн промовив занадто ввiчливим голосом:

– Існуе ще один тривожний момент. Той безтiлесний голос звертався до нас на iмена, викладаючи конкретнi звинувачення проти кожного. Зi звинуваченнями розберемося згодом. А зараз мене цiкавить одна деталь. Серед iмен згадано Вiльяма Генрi Блора. Наскiльки нам вiдомо, серед присутнiх немае нiкого з цим iм’ям. А от прiзвище Девiс не згадувалося. Маете щось сказати, мiстере Девiс?

Блор невдоволено пробурмотiв:

– Здаеться, це вже не секрет. Гадаю, менi краще визнати, що мое прiзвище не Девiс.

– Ви Вiльям Генрi Блор?

– Саме так.

– Я дещо додам, – сказав Ломбард. – Ви не просто ховаетеся пiд чужим прiзвищем, мiстере Блор, але, крiм того, цього вечора я пiдмiтив, що ви першокласний брехун. Стверджуете, нiбито повернулися з Наталя, з Пiвденноi Африки. Я знаю Пiвденну Африку й Наталь i мiг би заприсягтися, що ноги вашоi там не було.

Усi погляди звернулися до Блора. Сердитi, пiдозрiливi погляди. Ентонi Марстон пiдiйшов до нього, стиснувши кулаки.

– І що тепер, свинюко, – сказав вiн, – зможеш пояснити?

Блор задер голову й стиснув квадратну щелепу.

– Джентльмени, ви помиляетеся. У мене iз собою документи, ви можете пересвiдчитися. Я колишнiй працiвник карного розшуку. Тепер керую детективним агентством у Плiмутi. Мене найняли на одну роботу.

Суддя Воргрейв запитав:

– Хто?

– Той чоловiк, Оуен. До листа додавався щедрий грошовий переказ на витрати та iнструкцiя щодо моеi роботи. Я мав приеднатися до вашоi компанii як гiсть. Я мав список усiх запрошених. Мав стежити за вами.

– З якоi причини?

Блор в’iдливо сказав:

– Коштовностi мiсiс Оуен. Мiсiс Оуен, ага, саме так! Я вже не вiрю, що вона iснуе!

Суддя знову торкнувся губи вказiвним пальцем, цього разу схвально.

– Так, вашi висновки, гадаю, пiдтверджуються, – сказав вiн. – Алiк Норман Оуен! У листi мiс Брент, хоча прiзвище надряпано нерозбiрливим почерком, iмена можна напрочуд легко прочитати – Ана Ненсi. В обох випадках iнiцiали тi ж самi. Алiк Норман Оуен, Ана Ненсi Оуен. Щоразу отримаемо А. Н. Оуен. Чи, додавши трохи фантазii: НЕВІДОМИЙ[4 - А. Н. Оуен – спiвзвучне з англiйським словом «невiдомий».].

Вiра зойкнула:

– Але це немислимо… якесь божевiлля.

Суддя ледь кивнув:

– Так. Особисто я не сумнiваюся, що нас

апросив безумець, а можливо, i небезпечний манiяк-убивця.

Роздiл четвертий

І

На мить запала тиша. Тиша, наповнена переляком i розгубленiстю. А тодi впiвголоса, але чiтко й розбiрливо суддя продовжив:

– Перейдiмо до наступного етапу розслiдування. Проте спершу я хотiв би додати власнi свiдчення до загалу.

Вiн вийняв iз кишенi листа й кинув його на стiл.

– Цей лист начебто вiд моеi давньоi приятельки, ледi Констанс Калмiнгтон. Я не бачив ii кiлька рокiв. Вона переiхала на схiд. Листа написано в ii стилi: розмито, незв’язно. Вона запрошувала мене приiхати сюди й туманно вказувала, хто ж хазяi. Як ви помiтили, такий самий метод. Я розповiдаю про це, бо воно узгоджуеться з iншими свiдченнями, i з усього цього випливае один цiкавий факт. Хто б нас не заманив, та людина знае чи подбала про те, щоб дiзнатися, про нас багато подробиць. Не знаю, хто це, але йому вiдомо про мою дружбу з ледi Констанс i вiн знайомий зi стилем ii письма. Вiн мае деяку iнформацiю про колег лiкаря Армстронга та iх нинiшне мiсцезнаходження. Йому вiдоме прiзвисько одного з друзiв мiстера Марстона та якi телеграми вiн надсилае. Вiн точно знае, де два роки тому вiдпочивала мiс Брент i кого вона зустрiла там. Вiн багато знае про старих побратимiв генерала Макартура.

Вiн на мить замовк, а тодi продовжив:

– Як бачите, вiн багато про нас знае. Але, крiм оцих знань, вiн звернувся з конкретними звинуваченнями проти нас.

Одразу ж почалося вавилонське стовпотворiння.

Генерал Макартур вигукнув:

– Купа мерзенноi брехнi! Наклеп!

Вiра скрикнула:

– Жахливо! – Їй перехопило подих. – Пiдло!

Роджерс хрипко сказав:

– Брехня, пiдла брехня… Ми не робили цього… Жоден iз нас…

Ентонi Марстон гаркнув:

– Не знаю, про що говорив цей клятий iдiот!

Суддя Воргрейв пiдняв руку, щоб покласти край безладу.

Вiн сказав, ретельно пiдбираючи слова:

– Я хотiв би дещо сказати. Наш невiдомий друг звинувачуе мене в смертi такого собi Едуарда Сетона. Я прекрасно пам’ятаю Сетона. Вiн стояв передi мною у судi в червнi 1930 року. Його звинуватили в убивствi староi жiнки. У нього був спритний захисник, який справив на суд присяжних хороше враження. Проте за доказами вiн був безумовно винен. Я зробив вiдповiдний пiдсумок, а суд присяжних винiс вердикт: «Винен». Виносячи вирок про смертну кару, я керувався вердиктом. Апеляцiю подали на пiдставi помилки суддi пiд час iнструктування присяжних. Апеляцiю вiдхилили, i вирок було невдовзi виконано. Мушу повiдомити вам, що в мене абсолютно чиста совiсть. Я просто виконував свiй обов’язок, нiчого бiльше. Я винiс вирок правильно засудженому злочинцю.

Армстронг нарештi згадав. Справа Сетона! Вердикт став великою несподiванкою. У днi слухання в одному з ресторанiв вiн якось зустрiв за вечерею iменитого адвоката Метьюза. Той був переконаний: «Без сумнiву, винесуть виправдувальний вирок». Кiлька днiв по тому Армстронг чув балачки: «Суддя був категорично налаштований проти нього. Переконав суд присяжних, i Сетона визнали винним. Звичайно, вiдповiдно до закону. Старий Воргрейв знае свою роботу. Схоже, у нього були особистi рахунки iз Сетоном».

Усi цi спогади крутилися у пам’ятi Армстронга. Зовсiм не думаючи про розважливiсть, вiн iмпульсивно запитав:

– А ви взагалi знали Сетона? Я маю на увазi, ще до слухання.

Прихованi навислими повiками очi ящера подивилися на лiкаря. Спокiйним крижаним голосом суддя вiдповiв:

– Я не знав Сетона до слухання.

Армстронг подумав: «Бреше старий. Видно, що вiн бреше».

ІІ

Вiра Клейторн заговорила тремтячим голосом:

– Я хочу дещо сказати вам. Про ту дитину, Сирiла Гамiльтона. Я була його вихователькою. Йому було заборонено запливати занадто далеко. Одного разу я вiдволiклась, а вiн вiдплив вiд берега. Я попливла за ним… Я не встигла вчасно… Це було жахливо… Але це не моя вина! Вивчивши справу, коронер виправдав мене. І мама дитини… вона була така добра до мене. Якщо навiть вона не звинувачувала мене, то чому… тут сказали таку страшну рiч? Це несправедливо… несправедливо…

Вона не витримала й гiрко заплакала.

Генерал Макартур торкнувся ii плеча.

– Заспокойтеся, люба. Звiсно, це неправда. Той тип – божевiльний. Безумець. З мухами в головi. Геть усе поперекручував у своiй хворiй уявi. – Вiн випростався, розправив плечi й сердито продовжив: – Краще не реагувати на такi дурницi. Хоча я вважаю за потрiбне сказати вам, що в його словах нi крихти правди, нi крихти щодо… е-е-е… молодого Артура Ричмонда. Ричмонд був одним iз моiх офiцерiв. Я послав його в розвiдку. Його вбили. Звичний випадок пiд час вiйни. Та маю сказати, що найбiльше мене обурив наклеп на мою дружину. Найкращу жiнку в свiтi. Як кажуть, дружина Цезаря[5 - Натяк на приказку «Дружина Цезаря поза пiдозрою».].

Генерал Макартур сiв. Тремтячою рукою вiн потягнув себе за вуса. Йому важко далися цi слова.

Заговорив Ломбард. У його очах був смiшок.

– Щодо тих тубiльцiв…

Марстон сказав:

– То що там iз ними?

Ломбард вищирився:

– Історiя ду

е правдива. Я залишив iх напризволяще. Питання самозахисту. Ми заблукали в чагарниках. Ми з кiлькома товаришами забрали залишки iжi та змилися.

Генерал Макартур строго сказав:

– Ти залишив своiх людей? Прирiк на голодну смерть?

Ломбард сказав:

– Боюся, це не той вчинок, яким би пишався pukka sahib[6 - Справжнiй джентльмен (пенджаб.).]. Але самозбереження – перший обов’язок людини. До того ж, мiсцевi жителi не проти померти. У них не такий погляд на смерть, як у европейцiв.

Вiра пiдняла обличчя з долонь. Вона спитала, дивлячись йому в очi:

– Ви залишили iх помирати?

– Я залишив iх помирати, – вiдповiв Ломбард. Його веселi очi втупилися в ii переляканi.

Ентонi Марстон сказав тихим, приглушеним голосом:

– Я саме пригадував Джона й Люсi Комбс. То, певно, тi дiти, яких я збив автiвкою неподалiк Кембриджа. Фатальне невезiння.

Суддя Воргрейв ехидно запитав:

– Для них чи для вас?

Ентонi сказав:

– Ну, я гадав, для мене… та звiсно, ви маете рацiю, iм збiса не пощастило. Звичайно, це чиста випадковiсть. Вони несподiвано вибiгли з-за рогу. Мене на рiк позбавили водiйських прав. Жахлива iсторiя!

Лiкар Армстронг втрутився:

– Категорично не можна так швидко iздити, категорично. Такi молодики, як ви, становлять загрозу для суспiльства.

Ентонi знизав плечима:

– Швидкiсть не стримати. Та звiсно, англiйськi дороги безнадiйнi. На них навiть пристойний темп пiдтримувати важко.

Ентонi розглянувся, шукаючи свою склянку, узяв ii зi столу, пiдiйшов до столика бiля стiни й налив собi ще вiскi iз содовою. Вiн сказав через плече:

– У всякому разi, то не моя вина. Просто нещасний випадок.

ІІІ

Служник, Роджерс, увесь той час нервово облизував губи й заламував руки. Вiн заговорив тихим, шанобливим голосом:

– Я теж, сер, сказав би слiвце.

– Давай, Роджерсе, – заохотив Ломбард.

Роджерс прокашлявся i вкотре вже провiв язиком по пересохлих губах.

– Сер, тут згадували мене з дружиною та мiс Брейдi. Жодного слова правди, сер. Ми з дружиною служили мiс Брейдi до самоi ii смертi. Вона завжди була хвороблива, завжди, сер, ще вiдтодi, як ми прийшли до неi на роботу. Тiеi ночi бушувала гроза… у ту нiч iй стало гiрше. Телефон не працював. Ми не могли викликати лiкаря. Я пiшов за ним пiшки, сер. Але вiн прибув занадто пiзно. Ми зробили все, що могли. Ми були вiдданi iй, сер. Це вам кожен скаже. Нiхто про нас i слова поганого не скаже. Нiчого поганого.

Ломбард задумливо дивився на обличчя дворецького, що нервово посмикувалося, на пересохлi губи, нажаханi очi. Вiн пригадав тацю з кавою, що випала з рук. Вiн подумав, але не вставив: «Та ну?»

Заговорив Блор, у словах якого вiдчувалася пiдкреслена глумливiсть колишнього спiвробiтника полiцii:

– Отримали дещицю пiсля ii смертi? Правда?

Роджерс випростався. Неохоче вiдповiв:

– Мiс Брейдi залишила нам спадок як визнання нашоi вiрноi служби. А чому б i нi, я хотiв би знати?

Ломбард запитав:

– Як щодо вас, мiстере Блор?

– Як щодо мене?

– Ваше iм’я також у списку.

Обличчя Блора спалахнуло.

– Ви маете на увазi Ландора? Це було пограбування лондонського комерцiйного банку.

Суддя Воргрейв заворушився.

– Я пам’ятаю. То не була моя справа, та я пам’ятаю ii. Ландор був засуджений на пiдставi ваших свiдчень. Ви були офiцером, вiдповiдальним за ту справу?

– Так, я, – пiдтвердив Блор.

– Ландора засудили на довiчне ув’язнення, але вiн помер, провiвши рiк у Дартмурськiй в’язницi. У нього було слабке здоров’я.

– Вiн був злочинцем, – сказав Блор. – То вiн прикiнчив нiчного сторожа. Справа була надзвичайно проста.

Воргрейв повiльно промовив:

– Здаеться, вам оголосили подяку за вашу вправнiсть у цiй справi.

Блор невдоволено усмiхнувся:

– Я отримав пiдвищення по службi. – І додав хрипким голосом: – Я просто виконував свiй обов’язок.

Раптом Ломбард зайшовся дзвiнким смiхом i сказав:

– Якi люди тут зiбралися! Усi як один законослухнянi й виконують своi обов’язки. За винятком мене. Ну, а ви, лiкарю? Невелика професiйна помилка? Чи нелегальна операцiя?

Емiлi Брент подивилася на нього з виразною огидою i трохи вiдступила.

Лiкар Армстронг, який чудово володiв собою, похитав головою, усмiхаючись.

– Я досi не розумiю, у чому рiч. Те iм’я менi нiчого не говорить. Як там: Клiс? Клос? Я справдi не пам’ятаю пацiентку з таким iменем чи мiй зв’язок iз чиеюсь смертю. Це для мене взагалi таемниця. Звiсно, пройшло багато рокiв! Можливо, це одна з операцiй у лiкарнi? Часто люди звертаються занадто пiзно! Потiм, коли пацiент помирае, завжди звинувачують хiрурга.

Вiн зiтхнув, похитуючи головою.

«П’яний… ось що то було… п’яний… І я оперував! Нерви нiякi, руки тремтiли. Саме я вбив ii.Бiдолашна старенька. Проста операцiя, якбия був тверезий. На щастя для мене, iснуе лiкарська таемниця. Медсестра знала, звичайно, але тримала язика за зубами. Боже, я був шокований! Це спам’ятало мене. Але хто дiзнався про це? Пiсля стiлькох рокiв?»

IV

Усi затихли. Кожен вiдкрито чи крадькома

ивився на Емiлi Брент. Хвилина чи двi пройшло, перш нiж вона зрозумiла, чого вiд неi чекають. Їi брови здивовано пiднялися на вузькому лобi. Вона заговорила:

– Чекаете, щоб я щось сказала? Менi сказати нiчого.

Суддя запитав:

– Нiчого, мiс Брент?

– Нiчого.

Вона стиснула губи.

Суддя, погладжуючи обличчя, м’яко запитав:

– Вiдмовляетеся говорити на свiй захист?

Мiс Брент холодно сказала:

– Немае необхiдностi захищатися. Я завжди дiяла по совiстi. Менi нi в чому докоряти собi.

У повiтрi зависло вiдчуття невдоволеностi. Але Емiлi Брент не з тих людей, на яких впливае громадська думка. Вона була непохитна.

Суддя трохи вiдкашлявся i тодi сказав:

– Вiдкладiмо наше дослiдження. Ну, тепер скажiть нам, Роджерсе, чи е на цьому островi ще хтось, окрiм вас iз дружиною?

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

1

Селяни (iт.). (Тут i далi прим. пер.)

2

Необхiдна умова (лат.).

3

Переклад О. Гижi.

4

А. Н. Оуен – спiвзвучне з англiйським словом «невiдомий».

5

Натяк на приказку «Дружина Цезаря поза пiдозрою».

6

Справжнiй джентльмен (пенджаб.).

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить