Свiдок обвинувачення та iншi iсторii
Агата Крiстi

До вiдомого адвоката звертаеться чоловiк на iм’я Леонард Воул, якого звинувачують у вбивствi однiеi лiтньоi панi. Чоловiк присягаеться, що нiкого не вбивав. Стае вiдомо, що вiн мав приязнi стосунки iз загиблою, часто бував у неi вдома. За заповiтом жiнки мiстер Воул – головний спадкоемець ii майна. А це серйозний мотив для вбивства. Пiд час судового слухання його дружина раптово починае свiдчити проти чоловiка… Але навiщо, якщо вона знае, що Леонард не винен? («Свiдок обвинувачення»)

Також до книжки увiйшли iншi вiдомi оповiдання Агати Крiстi.

Агата Крiстi

Свiдок обвинувачення та iншi iсторii

Перекладено за виданням: Christie A. The Witness for the Prosecution: And Other Stories / Agatha Christie. – London: HarperCollins, 2016. – 304 p.

www.agathachristie.com

The Witness for the Prosecution, The Red Signal, The Fourth Man, SOS, Wireless, The Mystery of the Blue Jar

Previously published in the UK in The Hound of Death Copyright © 1933 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

Sing a Song of Sixpence, Mr Eastwood’s Adventure, Philomel Cottage, Accident

Previously published in the UK in The Listerdale Mystery Copyright © 1934 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

The Second Gong

Previously published in the UK in Problem at Pollensa Bay Copyright © 1991 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

Poirot and the Regatta Mystery

Previously published in the UK in Hercule Poirot: The Complete Short Stories Copyright © 2008 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

This collection © 2016 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

Witness for the Prosecution® Agatha Christie® Poirot® and the Agatha Christie Signature are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere. All rights reserved.

Translation entitled «Свiдок обвинувачення та iншi iсторii» © 2017 Agatha Christie Limited. All rights reserved

Жодну з частин даного видання не можна копiювати або вiдтворювати в будь-якiй формi без письмового дозволу видавництва

© Sarah Phelps, introduction, 2016

© Hemiro Ltd, видання украiнською мовою, 2018

© Книжковий Клуб «Клуб Сiмейного Дозвiлля», художне оформлення, 2018

* * *

Передмова

Вiд самого початку зiзнаюся: ще кiлька рокiв тому я не читала жодного твору Агати Крiстi й не бачила жодноi з багатьох екранiзацiй ii романiв. Менi траплялися уривки з них, так, але я нiколи не продивлялася вiд початку до кiнця. Сотнi разiв проходячи повз театр Сент-Мартiнз, де вже понад 60 рокiв ставлять виставу «Мишоловка», я виходила на дорогу, щоб обминути чергу на тротуарi. Ім’я Агати Крiстi було менi вiдоме, i тому я гадала, що знаю, про що вона писала: будинки вiкарiiв та сiльська зелень, схiдний експрес i Нiл, замiськi будинки, обiрванi розмови й труп на пiдлозi. «Убивство!» – верещить хтось, але вбивство насправдi править за каталiзатор для iгрових насолод вiд загадки та вдосталь зашифрованих пiдказок, якi можуть розгадати лише випадковi люди, такi як прониклива та гостра на язик стара дiва мiс Джейн Марпл або бельгiйський детектив з екстравагантними вусами Еркюль Пуаро. Це розвага. Затишна. Чудовий приклад особливоi англiйськостi, наповненоi ностальгiею. Таемницю успiшно розкрито, злочинця визначено й статус-кво вiдновлено. У фiналi все гаразд. Отак я й думала.

А тодi мене попросили прочитати «І не зосталося жодного», щоб екранiзувати це для Бi-Бi-Сi, i жорстокiсть роману приголомшила мене. Десять незнайомцiв запрошено на вiддалений острiв таемничим господарем. Архетипнi персонажi: лiкар, генерал, детектив, суддя, учителька, стара дiва, дворецький – наче фiгурки для настiльноi гри. Голос iз запису звинувачуе iх у вбивствi та називае iмена iхнiх жертв. Один за одним персонажi помирають, спосiб iхньоi смертi вiдповiдае моторошнiй дитячiй лiчилцi. Вони шукають убивцю, але ж, окрiм них, на островi нi душi. Убивця – один iз них. Але хто?

Твiр «І не зосталося жодного» спiввiдноситься з багатьма жанрами: неперевершена «таемниця зачиненоi кiмнати», психологiчний трилер, що лоскоче нерви, кримiнологiчне дослiдження природи вини, портрет психопата… І, попри спалахи iдкоi дотепностi, твiр моторошний. На десятьох iзольованих персонажiв-параноiкiв чекае жорстока й нещадна вiдплата, i не iснуе пом’якшувальних обставин, немае жодного шансу виблагати помилування та нiде сховатися. Нiякий детектив не приiде, щоб iнтерпретувати докази, затримати злочинця та вiдновити порядок, i едине, що можна вдiяти, – вiдчайдушно намагатися вижити. Затишнiсть – остання рiч у цьому творi. Мене також вразило, що це роман свого часу. Написана й опублiкована у 1939 роцi, коли свiт от-от мав вступити в чергову руйнiвну вiйну, ця iсторiя передчувала вже початок хаосу й убивств Другоi свiтовоi й, одночасно, була разюче сучасною. А ще вона е надзвичайно провокацiйною.

Пiсля роману «І не зосталося жодного» мене попросили прочитати «Свiдок обвинувачення» (для

двогодинноi екранiзацii Бi-Бi-Сi). Це iсторiя про секс, грошi, обман, шоу й убивство з найблискучiшим поворотом i з перекручуванням фактiв. У творi е всi елементи класичного нуару: темнi мотиви, загадкова фатальна жiнка i, схоже, достойний чоловiк, що надто сильно заплутався в павутинi. Дiя вiдбуваеться (як i в багатьох оповiданнях цiеi збiрки) у сильно роздiлених 20-х роках минулого столiття, епосi запаморочливоi гедонiчноi надмiрностi, шампанського, коротких жiночих стрижок, шкварчання i трепету джазу для вибраних i гнiтючоi бiдностi для бiльшостi. Це свiт закопчених пансiонатiв, затхлих вуличок, заповнених густим холодним туманом, мерехтливих гасових ламп i холодного ясного свiтла зали суду. Над усiм цим понуро нависае тiнь Першоi свiтовоi вiйни з ii сейсмiчними потрясiннями, крахом стабiльностi, шрамами та жахами темряви. У телевiзiйнiй адаптацii Леонард Воул, бiдний молодий чоловiк, обвинувачений у тому, що спокусив багату й поблажливу Емiлi Френч i манiпулював нею, щоб жiнка переписала свiй заповiт на його користь, а потiм убив ii, розповiдае своему педантичному адвокатовi Джону Мейг’ю[1 - Персонажа мiстера Мейгерна з оповiдання було перейменовано на мiстера Мейг’ю для театральноi постановки, i пiзнiше вiн став Джоном Мейг’ю в телеп’есi Бi-Бi-Сi. (Примiтка Сари Фелпс)], що вiн так i не змiг «жодного разу влаштуватися на якусь роботу пiсля служби». Ця подробиця е вiдлунням бойовоi травми. Уважаеться, що Ромейн, вiденська актриса i едина людина, яка може свiдчити на захист Воула, запустила в цього чоловiка своi кiгтi, щоб вирватися зi згарища Європи. Вона «небезпечна жiнка», на думку Мейг’ю, «дуже небезпечна». Інших варiантiв у нього немае

Історiя аж кишить слабкими натяками на проступки.

Стосунки мiж Емiлi Френч i Леонардом Воулом, якi останнiй описуе як стосунки матерi й сина, можна рiвнозначно сприйняти i як сексуальнi. Дженет, покоiвка, настiльки охоплена ненавистю та ревнощами, що замислюешся над стосунками в домi, частиною якого стае Воул. Навiть Мейг’ю зi своiм сухим покашлюванням, пенсне i дотриманням «установленоi практики» не захищений вiд проступкiв. Зачарований Ромейн до одержимостi, вiн пiд час ii публiчного приниження змiнив нудну юридичну термiнологiю на еротичнi епiтети: ii «досконале тiло», вона «красуеться та пломенiе, як тропiчна квiтка». Не можна не помiтити, як йому подобаеться дивитися на крах Ромейн, тодi як решта судовоi зали засуджуе ii. Тепер блудниця не така небезпечна. Подальший несподiваний поворот вибухае, як бомба. Закон помиляеться. Правосуддя цiлком не захищене вiд помилок, якщо керуеться емоцiями, а ними легко манiпулювати. Схоже, Крiстi натякае, що не в правдi справа, а в шоу. Шоу – це все.

Творчiсть Крiстi пронизуе тема перфомансу й масок, якими прикриваються люди, приховуючи свою суть i своi мотиви. Персонажi роману «І не зосталося жодного» дивляться одне на одного, на знайомi архетипи й iз жахом думають, хто ж вони насправдi, на що здатнi тепер, коли заглянути за фасад багатства, статi, вiри та статусу. Те саме можна сказати про персонажiв цих оповiдань. Усi стосунки: мiж чоловiками й жiнками, мiж батьками i дiтьми, мiж старими друзями – сповненi небезпек. «Котедж солов’iв», iдилiчний будинок пристрасних молодят, повiльно перетворюеться на замок Синьоi Бороди з молодою дружиною, що живе в страху перед своiм чоловiком. Переконлива добродушнiсть сiмейноi атмосфери в «S.O.S.» сповнена загроз. Звичайнi предмети i щоденнi ритуали поблискують злiстю. Доброта й людська доброчеснiсть не захистять – радше визначать вас як вразливу та легку здобич. В однiй iз найжорстокiших iсторiй, «Таемниця блакитноi вази», життерадiсний юнак, пристрасний гольфiст, повiльно доходить до божевiлля й галюцинацiй, бо вважае, що чув безпомiчний жiночий викрик «Убивають!». Вiн зустрiчае людей, сподiваючись, що вони допоможуть, але тi натомiсть самi е творцями його вiдчаю й порушеного порядку. У «Червоному сигналi» один iз персонажiв зауважуе, що «чоловiк […] чи жiнка, повнiстю нормальнi на перший погляд, насправдi можуть стати джерелом небезпеки для громади». Іншими словами, не довiряйте нiкому. Жоднiй душi. Ви не знаете, хто вони насправдi.

«Повнiстю нормальнi». Вашi сусiди. Люди, яких бачите щодня. Ваша сiм’я. Жiнка, що сидить поруч у потязi. На вигляд вони такi ж, як i ви. Так само розмовляють. Не мають зауваг. Вони такi ж, як усi, але можуть змiнитися будь-якоi митi, i ви не знаете коли. А вони оцiнюють вас, щоб зрозумiти, що можуть здобути, i спланувати, як iз цим утекти.

У творах мене вражае те всюдисуще нудотне напруження, параноя i ледь стримуване насилля. Як детективнi iсторii, вони повиннi бути напруженi й обрамленi жорстокiстю, але тут вiдбуваеться ще дещо. Усi письменники вбирають у себе занепокоенiсть свого часу – тут нiчого не вдiеш, але найкращим романам та оповiданням Агати Крiстi надае актуальноi злободенностi те, як авторка тримае руку на пульсi свого часу й визначае його ниткоподiбну тривожнiсть i гарячковiсть. Англiйськiсть розiбрана до дрiбниць. Безсумнiвнi фак

и руйнуються. Статус-кво не вiдновлено, у фiналi не буде все добре. Вiра, закон, статус, привiлеi та професiя – невмiлi маскування, якi не захистять вiд хижакiв, що посмiхаються вам, вiд пролитоi кровi та втрачених життiв. Ми всi здатнi на жахливi речi. Небезпека скрiзь. Ви не знаете, хто е хто насправдi, чи безпечний коктейль, який вам запропонували, чи не могли тi, хто розглядае ваше життя як рiвноцiнний обмiн на своi амбiцii, використати свiчник, який вони полiрують, як зброю… Ви просто не знаете. Тож не довiряйте нiкому. Навiть собi…

Тому що хижаком можете бути й ви.

    2016 р. Сара Фелпс

Свiдок обвинувачення

Мiстер Мейгерн поправив свое пенсне та прокашлявся властивим йому сухим кашлем. Опiсля знову подивився на людину, що сидiла навпроти й була звинувачена в навмисному вбивствi.

Мiстер Мейгерн був невеличким чоловiчком, у певному сенсi педантичним, охайно, щоб не сказати виклично одягненим, iз парою гострих, проникливих сiрих очей. Геть не дурень. Насправдi репутацiя мiстера Мейгерна як адвоката була дуже високою. З клiентом вiн розмовляв по-дiловому, хоча й iз нотками спiвчуття.

– Я хотiв би ще раз наголосити, що ви в смертельнiй небезпецi, тому необхiдно бути повнiстю вiдвертим.

Леонард Воул, що якось здивовано розглядав глуху стiну перед собою, перевiв погляд на адвоката.

– Я знаю, – сказав вiн розпачливо. – Ви постiйно це повторюете. Але я, напевно, i досi не зрозумiв, що мене звинувачено у вбивствi. У вбивствi! Ще й такому пiдлому!

Мiстер Мейгерн був практичним беземоцiйним чоловiком. Вiн ще раз вiдкашлявся, зняв пенсне, ретельно протер i знову надягнув на нiс. А тодi промовив:

– Так, так, так. Тепер, мiй любий мiстере Воул, ми зробимо все можливе, щоб витягти вас. І ми не програемо… ми не програемо. Але я повинен знати всi факти. Я мушу розумiти, наскiльки серйознi свiдчення проти вас. А тодi визначимо найкращу лiнiю захисту.

Молодий чоловiк i досi дивився на нього тим же приголомшено-розпачливим поглядом. Мiстеру Мейгерну справа здавалася досить безнадiйною, а провина ув’язненого беззаперечною. Але тепер – уперше – вiн засумнiвався.

– Ви думаете, що я винен, – тихо сказав Леонард Воул. – Але Бог менi свiдок, що це не так! Усе свiдчить проти мене. Я почуваюся, наче в сiтцi: вона довкола, куди б я не повернувся, i все бiльше й бiльше обплутуе мене. Але я цього не робив, мiстере Мейгерне, я не робив цього!

У такiй ситуацii будь-який чоловiк наполягатиме на своiй невинностi. Це мiстер Мейгерн знав напевне. Та попри все, вiн таки був вражений. Можливо, зрештою, Леонард Воул невинний.

– Ви маете рацiю, мiстере Воул, – серйозно сказав адвокат. – Усе свiдчить проти вас. Проте вiрю вашим запевненням. А тепер перейдiмо до фактiв. Я хочу, щоб ви розповiли менi своiми словами про те, як познайомилися з мiс Емiлi Френч.

– Це трапилось одного дня на Оксфорд-стрит. Я побачив старшу панi, яка переходила дорогу. Вона несла купу пакункiв. Раптом посеред дороги впустила iх, нахилилася, щоби пiдiбрати, але, побачивши, що на неi мчить автобус, ледве встигла добiгти до тротуару, розгублена й ошелешена юрбою, що кричала на неi. Я зiбрав пакунки, витер, як мiг, iх вiд бруду, на одному з них перев’язав шворку i повернув усе власницi.

– То виходить, ви врятували iй життя?

– О нi, звiсно, нi. Я всього лише був увiчливим. Панi надзвичайно тепло дякувала менi й щось сказала про те, що моi манери зовсiм не такi, як у бiльшостi молодих людей, – точних слiв не пам’ятаю. Я пiдняв капелюха на знак прощання й пiшов собi далi. Навiть не думав, що колись iще раз побачу ii. Але життя сповнене сюрпризiв. Того ж вечора я зустрiв ii на вечiрцi в будинку друга. Вона одразу впiзнала мене й попросила, щоб мене вiдрекомендували. Отодi я й дiзнався, що це мiс Емiлi Френч i живе вона у Криклвудi. Ми трохи поговорили. Здогадуюся, що вона належала до тих старших панi, якi раптово переймаються несамовитою симпатiею до людей. Я сподобався iй через те, що вчинив так, як i будь-хто в такiй ситуацii. Прощаючись, жiнка щиро потисла менi руку й попросила вiдвiдати ii. Я, звiсно, вiдповiв, що з радiстю зроблю це, i вона змусила мене назвати дату вiзиту. Чесно кажучи, у мене не було особливого бажання йти, але вiдмова видавалася грубiстю, тому я пообiцяв прийти наступноi суботи. Коли мiс Френч пiшла, я дещо дiзнався про неi вiд друзiв. Вона багата й ексцентрична, живе сама, з покоiвкою, у неi не менше восьми кiшок.

– Отже, – сказав мiстер Мейгерн, – про ii багатство ви дiзналися ще тодi?

– Якщо ви думаете, що я розпитував… – схвильовано почав Леонард Воул, але мiстер Мейгерн зупинив його жестом.

– Я повинен дивитися на справу так, як ii представить iнша сторона. Звичайний спостерiгач не зауважив би, що мiс Френч багатiйка. Жила вона скромно, майже вбого. Якби вам не сказали протилежне, найiмовiрнiше, ви б розцiнювали ii становище як скрутне. Хто саме сказав вам, що вона заможна?

– Мiй друг, Джордж Гарвi, у будинку якого вiдбулася вечiрка.

– А чи може вiн пригадати це?

– 

правдi, не знаю. Адже пройшло стiльки часу.

– Отож бо й воно, мiстере Воул. Але, бачте, першочергова мета сторони обвинувачення – довести, що ваше фiнансове становище в той час перебувало на мiлинi. Це ж правда?

Леонард Воул почервонiв.

– Так, – прошепотiв вiн. – У той час мене переслiдували невдачi.

– Отож бо й воно, – знову повторив мiстер Мейгерн. – І от, як я сказав, будучи на мiлинi, ви зустрiчаетеся з багатою старою панянкою i старанно намагаетеся потоваришувати з нею. Якщо ми змогли б сказати, що ви не знали про ii багатство й вiдвiдували даму тiльки через душевну доброту…

– Так i було!

– Нехай. Я не сумнiваюся в цьому, просто намагаюся подивитися на це з точки зору iншоi сторони. Багато залежить вiд пам’ятi мiстера Гарвi. Згадае вiн свою розмову чи нi? А може, адвокат його зiб’е з пантелику, переконавши, що та розмова вiдбулася пiзнiше?

Леонард Воул на якийсь час задумався. Нарештi заговорив, досить рiвно, але його обличчя ще бiльше сполотнiло.

– Я не думаю, що ця лiнiя оборони була б ефективною, мiстере Мейгерн. Дехто з присутнiх чув цю реплiку, ще й пiдтрунювали, що я пiдкорив серце староi багатоi панi.

Адвокат намагався приховати розчарування, махнувши рукою.

– Шкода, – сказав вiн. – Але спасибi за вашi вiдвертi слова, мiстере Воул. Ви щойно пiдказали менi дещо. Ваше судження дуже розумне. Наполягати на лiнii захисту, яку запропонував я, може бути просто катастрофою. Маемо вiдмовитися вiд цього. Ви познайомилися з мiс Френч, вiдвiдали ii, знайомство продовжувалося. Нам потрiбна зрозумiла причина цiеi дружби. Чому ви, красивий молодий тридцятитрирiчний чоловiк, що захоплюеться спортом, популярний серед друзiв, присвячуете так багато часу старшiй жiнцi, з якою вас навряд чи щось поеднуе?

Леонард Воул нервово стиснув руки.

– Я не можу… справдi не можу пояснити вам. Пiсля першого вiзиту вона наполягала, щоб я знову вiдвiдав ii, сказала, що така самотня й нещасна. Менi було важко iй вiдмовити. Вона так вiдверто показувала менi свою нiжнiсть i симпатiю, що я почувався дуже нiяково. Бачте, мiстере Мейгерн, натура в мене досить слабка, я пливу за течiею. Я належу до тих людей, якi не можуть сказати «нi». І, вiрите чи нi, але пiсля третього або четвертого вiзиту я вiдчув, що вона менi справдi подобаеться. Моя мати померла, коли я був малим, мене виховала тiтка, але й та померла, коли менi й п’ятнадцяти не було. Якби я сказав вам, що менi й справдi подобалися ii материнська турбота й нiжнiсть, гадаю, ви б просто розсмiялися.

Мiстер Мейгерн не смiявся. Натомiсть знову зняв i протер пенсне – ознака того, що вiн серйозно задумався.

– Я приймаю ваше пояснення, мiстере Воул, – сказав нарештi адвокат. – Гадаю, психологiчно це виправдано. А от чи погодяться зi мною присяжнi – важко сказати. Будь ласка, продовжуйте свою розповiдь. Коли вперше мiс Френч попросила вас розiбратися зi своiми фiнансами?

– Пiсля третього, можливо, четвертого вiзиту. Вона не мала жодного уявлення про ведення бiзнесу i непокоiлася про деякi iнвестицii.

Мiстер Мейгерн рiзко подивилася на клiента.

– Обережнiше, мiстере Воул. Їi покоiвка, Дженет Маккензi, стверджуе, що господиня добре розумiлась у фiнансах i сама керувала справами, ii слова пiдтверджують i банкiри.

– Тут я нiчим не допоможу, – серйозно сказав Воул. – Менi вона казала протилежне.

Мiстер Мейгерн мовчки спостерiгав за клiентом. Попри те, що вiн не збирався сказати це вголос, його вiра в невиннiсть Леонарда Воула змiцнiла. Вiн знав дещо про спосiб мислення лiтнiх панi. Вiн уявив собi мiс Френч, зачаровану гарним молодим чоловiком, яка шукае привiд, щоб змусити його навiдувати ii. Немае нiчого певнiшого, нiж зiзнатись у своему невiгластвi у фiнансових питаннях, а потiм благати його допомогти в грошових справах.

Вона була досить мудрою жiнкою, щоб розумiти, що будь-якому чоловiковi подобаеться, коли йому лестять, визнаючи його вищiсть. Леонарду Воулу лестили. Можливо, мiс Френч навiть була не проти показати молодому чоловiку, що вона багачка. Емiлi Френч була жiнкою iз сильним характером, готовою платити високу цiну за те, чого хотiла. Усе це швидко промайнуло в головi мiстера Мейгерна, але вiн i знаку не подав, натомiсть поставив наступне питання.

– Отож, ви керували ii справами на ii ж прохання?

– Так.

– Мiстере Воуле, – сказав адвокат, – тепер я поставлю дуже важливе питання, на яке мушу почути правдиву вiдповiдь. Ви були на мiлинi. Ви мали доступ до справ старшоi жiнки, яка, згiдно з ii словами, майже не розумiлася в грошових питаннях. Ви колись чи якимось чином використовували фонди, якими керували, задля власноi користi? Ви здiйснювали якiсь операцii, щоб отримати матерiальну вигоду, яка не мала б вийти на свiт Божий? – Вiн зупинив Воула, перш нiж той устиг вiдповiсти. – Добре подумайте перед вiдповiддю. Маемо два шляхи. Або ми можемо покладатися на вашу кришталеву чеснiсть у веденнi ii справ, показавши малоймовiрнiсть того, що ви скоiли вбивство, адже могли б отримати ii грошi набагато простiшим способом.

а, з iншого боку, якщо у ваших операцiях е щось незаконне, про що може дiзнатися сторона обвинувачення, i, уявiмо найгiрше, можна довести, що ви якось ошукували стару жiнку, тодi ми повиннi дотримуватися лiнii, що мотиву вбивства не було, адже панi забезпечувала вам вигiдне джерело прибутку. Рiзницю вiдчуваете. Тепер, благаю, добре подумайте перед вiдповiддю.

Але Леонард Воул не зволiкав з вiдповiддю.

– Я вiв справи мiс Френч на сто вiдсоткiв чесно. Я завжди дiяв у ii iнтересах i робив для цього все можливе. Так стверджуватиме кожен, хто вивчатиме це питання.

– Дякую, – сказав пан Мейгерн. – Для мене це велике полегшення. Мушу визнати, що ви надто розумнi, щоб брехати менi в цьому питаннi.

– Звiсно, – серйозно сказав Воул, – найсильнiший аргумент на мою користь – це вiдсутнiсть мотиву. Припустiмо, що я намагався пiдтримувати знайомство з багатою старою панi, сподiваючись дiстати трохи грошенят – гадаю, до цього ви й вели, – тож ii смерть руйнуе всi моi плани.

Адвокат пильно глянув на нього. Тодi пiдсвiдомо повiльно повторив свою процедуру з пенсне. І, тiльки добре начепивши його на носа, сказав:

– То вам не вiдомо, мiстере Воул, що мiс Френч залишила заповiт, у якому ви зазначенi як головний спадкоемець.

– Що? – ув’язнений скочив на ноги. Його збентеження було очевидним i природним. – Боже мiй! Що ви кажете? Вона залишила грошi менi?

Мiстер Мейгерн повiльно кивнув. Воул знову сiв i закрив обличчя руками.

– Ви вдаете, що нiчого не знали про заповiт?

– Удаю? Я не прикидаюся. Я нiчого про це не знав.

– А що скажете, якщо я повiдомлю вам, що покоiвка Дженет Маккензi клянеться, що ви знали про це? Що ii хазяйка недвозначно розповiла iй, що консультувалася з вами в цiй справi й розповiла про своi намiри?

– Що скажу? Що Дженет бреше! Нi, я надто рiзко висловився. Дженет – старша жiнка. Вона була вiрна своiй господинi, як сторожовий пес. Я iй не подобався. Вона заздрiсна й пiдозрiлива. Я б сказав, що мiс Френч звiрилася Дженет у своiх намiрах, а покоiвка або неправильно зрозумiла ii слова, або просто була переконана, що саме я й умовив стареньку зробити це. Здаеться менi, що тепер вона й сама вiрить, що мiс Френч справдi розповiла iй це.

– Ви ж не думаете, що вона настiльки вас недолюблюе, що може свiдомо про таке брехати?

Здавалося, це вразило, навiть приголомшило Леонарда Воула.

– Нi, це неможливо. Навiщо iй це робити?

– Не знаю, – сказав задумливо мiстер Мейгерн. – Але, мабуть, вона мае на вас зуб.

Бiдолашний молодий чоловiк розпачливо застогнав.

– Я починаю розумiти, – прошепотiв вiн. – Як жахливо. Я пiдлестився до неi – адже це так подадуть? – переконав ii змiнити заповiт, залишити менi своi грошi, а потому прийшов до неi вночi, коли нiкого бiльше не було, i… наступного дня ii знайшли мертвою. Боже мiй, це жорстоко!

– Ви помиляетеся, кажучи, що в будинку нiкого не було, – сказав мiстер Мейгерн. – Дженет, як ви пригадуете, збиралася кудись пiти ввечерi. Вона й пiшла, та повернулася приблизно о пiв на десяту, щоб узяти викрiйку рукава блузки, яку обiцяла подрузi. Увiйшла через заднi дверi, пiднялася нагору, узяла викрiйку й знову пiшла. У вiтальнi жiнка чула голоси, i хоча не могла розiбрати слiв, однак присягаеться, що один з голосiв належав мiс Френч, а другий був чоловiчий.

– О пiв на десяту, – задумливо повторив Леонард Воул. – О пiв на десяту… – Вiн скочив на ноги. – Тодi я врятований… врятований!

– Що ви маете на увазi пiд «врятований»? – вражено вигукнув мiстер Мейгерн.

– До дев’ятоi тридцяти я вже повернувся додому! Моя дружина це пiдтвердить. Я залишив мiс Френч за п’ять дев’ята й о дев’ятiй двадцять уже повернувся додому. Там мене чекала дружина. О, слава Богу, слава Богу! І благослови, Боже, викрiйку рукава Дженет Маккензi!

У поривi емоцiй вiн не помiтив, що похмурий вираз обличчя адвоката не змiнився. Але слова останнього змусили Воула добряче гепнутися з небес на землю.

– І хто ж тодi, думаете, убив мiс Френч?

– Звiсно ж, злодiй, як i вважали вiд самого початку. Пам’ятаете, вiкно було виламане. Старенька померла вiд удару ломом, який знайшли поряд з тiлом. Декiлька предметiв зникло. Якби не безглуздi пiдозри Дженет та ii неприязнь до мене, полiцiя не зiйшла б iз правильного шляху.

– Навряд чи це вiн, мiстере Воул, – сказав адвокат. – Зниклi речi – дрiбнички, не вартi уваги, якi винесли для замилювання очей. А подряпини вiд злому вiкна були непереконливi. Крiм того, подумайте про себе. Кажете, що о пiв на десяту в будинку вас не було. Хто ж тодi говорив з мiс Френч у вiтальнi? Важко повiрити, що вона нiжно теревенила з грабiжником.

– Нi, – сказав Воул. – Нi… – здавалося, що вiн збентежений i розгублений. – Але, – продовжив чоловiк, знов оживившись, – принаймнi мене можна виключити. У мене е алiбi. Вам треба негайно зустрiтися з моею дружиною, Ромейн.

– Звичайно, – погодився адвокат. – Я б уже зустрiвся iз мiсiс Воул, але ii немае вiдтодi, як вас заарештували. Я телеграфував у Шотландiю й дiзнався, що вона повертаеться

сьогоднi ввечерi. Я збираюся вiдвiдати ii, щойно вийду звiдси.

Воул кивнув з виразом глибокого задоволення.

– Так, Ромейн усе розповiсть вам. Боже мiй! Який щасливий випадок.

– Перепрошую, мiстере Воул, але ви дуже кохаете свою дружину?

– Звичайно.

– А вона вас?

– Ромейн вiддана менi. Заради мене вона пiде на все на свiтi.

Вiн сказав це з таким ентузiазмом, що адвокат трохи занепав духом. Свiдчення люблячоi дружини – чи матиме це якусь цiннiсть?

– Хтось iще бачив вас о дев’ятiй двадцять? Наприклад, покоiвка?

– У нас немае покоiвки.

– Може, ви зустрiли когось на вулицi дорогою додому?

– Нiкого знайомого. Частину шляху я iхав автобусом. Можливо, кондуктор пам’ятае.

Мiстер Мейгерн пiдозрiливо похитав головою.

– То немае нiкого, хто мiг би пiдтвердити свiдчення вашоi дружини?

– Нi, але це необов’язково, чи не так?

– Боюся навiть сказати, – квапливо промовив мiстер Мейгерн. – І ще одна рiч. Мiс Френч знала, що ви одружений чоловiк?

– Так.

– Але ви нiколи не знайомили ii зi своею дружиною. Чому?

Уперше вiдповiдь Леонарда Воула була iз затримкою та непевна.

– Ну… не знаю.

– Дженет Маккензi каже, що ii господиня вiрила, що ви холостяк, i подумувала одружитися з вами в майбутньому.

Воул розсмiявся.

– Безглуздя! Мiж нами сорок рокiв рiзницi.

– Таке бувае, – сказав адвокат сухо. – Факт залишаеться фактом. Ваша дружина нiколи не зустрiчалася з мiс Френч.

– Нi… – знову напруження в голосi.

– Дозвольте сказати, – продовжив адвокат, – що я не можу зрозумiти вашу позицiю в цьому питаннi.

Воул почервонiв, завагався, а тодi зiзнався:

– Скажу вiдверто. Як вам вiдомо, у мене було скрутно з грошима. Я сподiвався, що мiс Френч позичить менi трохи грошенят. Я iй подобався, але вона не цiкавилася тим, як молода пара ледь зводить кiнцi з кiнцями. Вiд самого початку я зрозумiв, що вона сприйняла як аксiому те, що ми з Ромейн не ладимо й живемо окремо. Мiстере Мейгерн, менi були дуже потрiбнi грошi, задля дружини. Я нiчого не сказав, дозволяючи старенькiй думати, як iй подобалося. Вона вела мову про те, щоб усиновити мене. Мови про шлюб нiколи не було – це, певне, просто бурхлива уява Дженет.

– Це все?

– Так, це все.

Чи пролунала у словах тiнь сумнiву? Адвокат гадав, що так. Вiн устав i протягнув руку.

– До побачення, мiстере Воул.

Вiн подивився на змарнiлого молодого чоловiка й раптом iмпульсивно сказав:

– Попри те, що низка фактiв проти вас, я вiрю у вашу невиннiсть. Сподiваюся, що зможу це довести та повнiстю зняти з вас пiдозри.

Воул посмiхнувся.

– Побачите, що з алiбi все гаразд, – весело сказав вiн.

І цього разу Воул не помiтив, що адвокат не вiдповiв на його реплiку.

– Багато в чому це залежить вiд свiдчень Дженет Маккензi, – сказав мiстер Мейгерн. – Вона ненавидить вас. Цього не приховаеш.

– Чого б це iй ненавидiти мене? – запротестував юнак.

Виходячи, мiстер Мейгерн тiльки похитав головою.

– А тепер до мiсiс Воул, – мовив вiн про себе.

Його дуже турбувало те, як усе йде.

Воул жив iз дружиною в скромному старому будиночку неподалiк вiд Паддiнгтон Грiн. До цього дому й попрямував мiстер Мейгерн.

Подзвонив – i кремезна нечепурна жiнка, мабуть, прибиральниця, вiдчинила йому дверi.

– Мiсiс Воул уже повернулася?

– Годину тому. Але не знаю, чи вона вас прийме.

– Передайте iй мою вiзитну картку, – спокiйно сказав мiстер Мейгерн. – Я переконаний, що мене прийме.

Жiнка недовiрливо подивилася на нього, витерла руки об фартух i взяла картку. Затим зачинила дверi перед його носом, залишивши стояти на порозi.

Проте, коли через кiлька хвилин вона повернулася, ii поведiнка трохи змiнилася.

– Проходьте, будь ласка.

Вона провела його в крихiтну вiтальню. Мiстер Мейгерн саме з цiкавiстю розглядав картину на стiнi, коли раптом побачив перед собою високу блiду жiнку, яка так тихо увiйшла, що вiн i не почув.

– Мiстер Мейгерн? Ви адвокат мого чоловiка, еге ж? Повернулися вiд нього? Будь ласка, сiдайте.

І тiльки коли жiнка заговорила, вiн зрозумiв, що вона не англiйка. Тепер, роздивившись ii ближче, Мейгерн побачив високi вилицi, густе синювато-чорне волосся й випадковi легкi рухи рук, що видавали в нiй чужоземку. Дивна жiнка, дуже спокiйна. Така спокiйна, що викликала занепокоення. Одразу ж адвокат зрозумiв, що вiн зiткнувся з тим, чого не розумiв.

– Шановна мiсiс Воул, – почав вiн, – не варто падати духом…

Вiн замовк. Очевидно, що Ромейн Воул не мала анi найменшого намiру занепадати духом. Вона була повнiстю незворушна та зiбрана.

– Будь ласка, розкажiть менi все, – сказала вона. – Я маю знати все. Будь ласка, не шкодуйте мене. Я хочу знати найгiрше. – Жiнка завагалася, а потiм повторила трохи тихiше, дивно наголосивши своi слова, якi адвокат не мiг зрозумiти. – Я хочу знати найгiрше.

Мiстер Мейгерн переповiв зустрiч iз Леонардом Воулом. Вона уважно слухала, зрiдка киваючи головою.

– Зрозумiло, – сказала Ромейн Воул, коли вiн закiнчив розповiдь. – То вiн хоче, щоб я пiдтвердила,

що тiеi ночi вiн повернувся двадцять хвилин на десяту?

– Вiн же тодi прийшов? – рiзко запитав Мейгерн.

– Не в тому рiч, – холодно продовжила вона. – Моi свiдчення виправдають його? Менi повiрять?

Мiстера Мейгерна було захоплено зненацька. Жiнка вiдразу ж перейшла до сутi справи.

– Саме це менi потрiбно знати, – сказала вона. – Чи достатньо тiльки моiх свiдчень? Чи ще хтось мае пiдтвердити моi слова?

У ii поведiнцi вiдчувався якийсь прихований запал, через що адвокат почувався трохи незатишно.

– Поки що iнших свiдкiв немае, – неохоче зiзнався вiн.

– Зрозумiло, – сказала Ромейн Воул.

Якусь мить вона сидiла зовсiм непорушно. На ii губах заграла ледь помiтна посмiшка.

Занепокоення адвоката наростало.

– Мiсiс Воул… – почав вiн. – Я розумiю, що ви вiдчуваете…

– Справдi? – запитала вона. – Сумнiваюся.

– За таких обставин…

– За таких обставин я планую покластися тiльки на себе.

Вiн стривожено дивився на неi.

– Але, шановна мiсiс Воул, ви надто перенервувалися. Така вiдданiсть чоловiковi…

– Даруйте…?

Адвокат здригнувся вiд гострого тону ii голосу. Вiн повторив нерiшуче:

– Така вiдданiсть чоловiковi…

Ромейн Воул повiльно кивнула, та ж дивна посмiшка трималася на ii вустах.

– Вiн сказав вам, що я вiддана йому? – спокiйно запитала вона. – О, так, звiсно. Чоловiки такi дурнi! Дурнi… дурнi… дурнi…

Ураз жiнка зiп’ялася на ноги. Усi емоцii, якi досi адвокат вiдчував в атмосферi, тепер зосередились у ii тонi.

– Я ненавиджу його! Кажу вам, я ненавиджу його, ненавиджу, ненавиджу! Хотiла б я побачити, як його вiшатимуть на шибеницi.

Адвокат вiдсахнувся вiд неi та прихованого гнiву в ii очах.

Вона на крок наблизилася до нього та нестямно продовжувала:

– Можливо, я таки побачу це. Припустiмо, я повiдомлю вам, що того вечора вiн повернувся не о дев’ятiй двадцять, а о десятiй двадцять. Вiн каже, що нiчого не знав про грошi, якi мав успадкувати. А я, припустiмо, скажу, що знав, що розраховував на них i скоiв убивство, щоб iх отримати. А якщо я скажу вам, що, повернувшись додому того вечора, вiн зiзнався в убивствi? Що на його пальтi була кров? Що тодi? Припустiмо, що в судi я пiднiмусь i скажу все це?

Їi очi, здавалося, кинули йому виклик. Адвокат iз зусиллям затамував дедалi сильнiше обурення й намагався говорити розважно:

– Вас не попросять свiдчити проти власного чоловiка…

– Вiн менi не чоловiк!

Цi слова були вимовленi так швидко, що Мейгерн подумав, що не розчув iх.

– Даруйте, я…

– Вiн менi не чоловiк.

Запала така насичена тиша, хоч мак сiй.

– Я була актрисою у Вiднi. Мiй чоловiк – живий, але зараз у лiкарнi для душевнохворих. Тому ми з Леонардом не могли одружитися. Тепер я щаслива з цього.

Вона з викликом кивнула.

– Скажiть менi тiльки едине, – мовив мiстер Мейгерн. Вiн зумiв залишатися холодним i байдужим, як зазвичай. – Чому ви так налаштованi проти Леонарда Воула?

Вона захитала головою, злегка всмiхнувшись.

– Так, ви хочете знати. Але я не скажу. Збережу свою таемницю…

Мiстер Мейгерн сухо кашлянув i пiдвiвся.

– Схоже, немае жодних пiдстав продовжувати нашу розмову, – зауважив вiн. – Я зв’яжуся з вами, коли переговорю зi своiм клiентом.

Вона пiдiйшла ближче до нього, ii прекраснi темнi очi зустрiлися з його очима.

– Скажiть, тiльки щиро, – мовила вона, – коли ви прийшли сюди сьогоднi, ви справдi вiрили, що вiн невинний?

– Так, – пiдтвердив мiстер Мейгерн.

– Бiдолашний… – розсмiялася вона.

– Я й досi вiрю в це, – закiнчив юрист. – На добранiч, мем.

Вiн вийшов з кiмнати, забравши iз собою пам’ять про ii вражене обличчя.

«Справа буде суцiльним пеклом», – подумав мiстер Мейгерн, крокуючи вулицею.

Незвична вся ця iсторiя. Надзвичайна жiнка. Дуже небезпечна. Жiнки стають дияволицями, коли мають на когось зуб.

Що тут удiеш? Бiдолаху нiяк не виправдати. Звичайно, можливо, вiн i скоiв цей злочин…

«Нi, – подумав мiстер Мейгерн. – Нi… надто багато свiдчень проти нього. Не вiрю я цiй жiнцi. Уся ця iсторiя шита бiлими нитками. Але ж не пiде вона з цим до суду».

Хотiв би вiн бути бiльш упевненим щодо цього.

Слухання в полiцейському судi було коротким та напруженим. Головними свiдками обвинувачення були Дженет Маккензi, покоiвка вбитоi, та Ромейн Гайлгер – австрiйська пiддана, коханка обвинуваченого.

Мiстер Мейгерн сидiв на засiданнi та слухав викривну iсторiю останньоi. Вона розповiла приблизно те саме, що й пiд час зустрiчi з ним.

Ув’язнений дотримувався своiх показань, i справу передали до суду першоi iнстанцii.

Мiстера Мейгерна загнали в глухий кут. Справа проти Леонарда Воула була безнадiйна. Навiть знаменитий королiвський адвокат, якого найняли для захисту, не мiг нiчого обiцяти.

– Якби ми могли пiддати сумнiву свiдчення тееi австрiйки, можна було б щось удiяти, – сказав вiн невпевнено. – Та зараз справа кепська.

Мiстер Мейгерн зосередив усi своi сили на одному. Якщо припустити, що Леонард Воул говорить правду i вiн покинув будинок убитоi о дев’ятiй годинi, хто ж

ув той чоловiк, розмову з яким чула Дженет о дев’ятiй тридцять?

Єдиний промiнь надii вказував на гультяя-племiнника, який давно колись лестощами i погрозами виманював у тiтки рiзнi суми грошей. Дженет Маккензi, як дiзнався адвокат, завжди була прихильною до цього молодого чоловiка й не переставала вiдстоювати його права перед господинею. Здавалося цiлком можливим, що саме племiнник зустрiвся з мiс Френч, коли пiшов Леонард Воул, тим паче, що в старих лiгвах вiн тепер не з’являвся.

Розслiдування iнших версiй не дало результату. Нiхто не бачив, як Леонард Воул заходив до свого будинку чи виходив з дому мiс Френч. Жодного свiдка того, як хтось iнший заходив до будинку в Криклвудi чи виходив з нього. Усi розпитування були марними.

А ввечерi напередоднi слухання мiстер Мейгерн отримав листа, який спрямував його думки в зовсiм новому напрямку.

Лист принесли з вечiрньою поштою. Безграмотнi каракулi нашкрябанi на звичайному паперi та вкладенi у брудний конверт з криво наклееною маркою.

Мiстер Мейгерн прочитав двiчi лист, перш нiж зрозумiв його суть.

Шановний сер,

Ви той юрист, що найнятий для того молодого мужика. Як хочете, шоб та мальована лахудра-чужоземка показала, шо вона – то торба брехнi, то придiть нинька за адресом: район Степнi, зйомнi квартири Шоу, 16. З вас двiстi фунтiв. Спитайте мiс Могсон.

Адвокат знову перечитав це дивне послання. Звичайно, це могла бути пастка, та коли вiн добре помiркував, то утвердився в думцi, що лист справжнiй i що це едина надiя ув’язненого. Свiдчення Ромейн Гайлгер повнiстю нищили його клiента, а лiнiя, якоi збирався дотримуватися захист (свiдченням жiнки, яка вiдкрито провадить аморальний спосiб життя, не можна довiряти), у кращому випадку була слабенькою.

Мiстер Мейгерн усе вирiшив. Його обов’язок – урятувати клiента всiма можливими засобами. Вiн повинен пiти за тiею адресою.

Адвокатовi було непросто втрапити в те мiсце, але зрештою вiн знайшов напiвзруйновану халупу у смердючих нетрях, i, коли запитав про мiс Могсон, його спрямували до кiмнатки на третьому поверсi. Вiн постукав у дверi, але нiхто не вiдповiв. Тодi постукав знову.

Пiсля другого стуку всерединi почулося човгання, дверi обережно ледь прочинилися, i з кiмнати визирнула зiгнута постать.

Раптом жiнка – а то була жiнка – захихотiла й вiдчинила дверi ширше.

– То ти, любчику, – сказала вона хриплим голосом. – Нiкого сюди не привiв, га? Не дуриш мене? Добре. Можеш зайти… можеш зайти.

З деяким побоюванням адвокат переступив порiг невеликоi брудноi кiмнати, у якiй палахкотiв газовий рiжок. У кутку стояло засмальцьоване незастелене лiжко, поруч – простий сосновий стiл i два хиткi стiльцi. Нарештi мiстер Мейгерн добре роздивився мешканку цього злиденного примiщення. Це була жiнка середнього вiку, згорблена, з кучмою нечесаного сивого волосся й шарфом, що тiсно огортав обличчя. Помiтивши, що адвокат розглядае ii, вона знову зайшлася тим дивним беззвучним смiшком.

– Цiкавишся, чому я приховую свою красу, любчику? Хе-хе-хе. Боiшся, що спокусишся? Зараз побачиш… побачиш.

Вона вiдгорнула шарф – i Мейгерн аж вiдсахнувся вiд вигляду безформних яскраво-червоних плям. Жiнка знову насунула шарф.

– То не хочеш цiлуватися, любку? Хе-хе, я не дивуюся. Але колись, не так давно, як ти мiг би подумати, я була лялечкою. Сiрчана кислота, любчику, сiрчана кислота таке зi мною зробила. Ех! Та я з ними поквитаюся.

Вона вибухнула жахливим потоком лайки, який мiстер Мейгерн марно намагався стримати. Пiд кiнець жiнка замовкла, але й досi нервово стискала та розтискала кулаки.

– Досить уже! – суворо сказав адвокат. – Я прийшов сюди, тому що мав причини вiрити, що ви можете надати менi iнформацiю, яка допоможе виправдати мого клiента, Леонарда Воула. Це справдi так?

Вона скоса хитро глянула на нього.

– А грошики, любку? – захрипiла вона. – Двiстi фунтiв, пригадуеш?

– Це ваш обов’язок дати свiдчення, бо вас викличуть до суду.

– Нiчого не вийде, любку! Я стара жiнка, нiчого не знаю. Але якщо даси менi двi сотнi, можливо, я дам кiлька пiдказок. Розумiеш?

– Що за пiдказки?

– Що б ти сказав про листа? Лист вiд неi. Неважливо, як я отримала його. Це моi справи. Вiн зiграе свою роль. Але я хочу своi двiстi фунтiв.

Мiстер Мейгерн глянув на неi холодно й дещо вирiшив.

– Я дам десять фунтiв i не бiльше.

– Десять фунтiв? – закричала вона несамовито.

– Двадцять, – сказав адвокат, – та це мое останне слово.

Вiн пiдвiвся, начебто збирався йти. Тодi, не вiдриваючи вiд неi очей, витягнув гаманець i вiдрахував двадцять однофунтових банкнот.

– Бачите, – сказав вiн. – Це все, що я маю з собою. Можете взяти iх або залишити.

Але вiн уже знав, що вигляд грошей переконае ii. Вона сипала прокльонами й безпорадно лаялася, але здалася. Жiнка пiдiйшла до лiжка i витягла щось iз-пiд затертого матраца.

– На, бери, щоб тобi трясця! – буркнула вона. – Тобi треба той, що зверху.

Вона кинула йому теку листiв. Мiстер Мейгерн розв’язав iх i, за звичкою, почав спокiйно, ме

одично переглядати. Жiнка пильно дивилася на нього, але нiчого не могла зрозумiти з його незворушного обличчя.

Вiн пробiг очима кожен лист, тодi повернувся до першого й перечитав його ще раз. Потiм акуратно зв’язав листи.

То були любовнi листи, написанi Ромейн Гайлгер до якогось чоловiка, але не до Леонарда Воула. Верхнiй лист датовано днем арешту останнього.

– Ну що, правду я казала? – завищала жiнка. – Вiн же ii знищить, той лист?

Мiстер Мейгерн сховав листи в кишеню й запитав:

– Як ви iх отримали?

– Довго розповiдати, – вона скоса глянула на нього. – Але я знаю дещо ще. Я чула, що та лярва казала в судi. Краще перевiрте, де вона була двадцять на одинадцяту, у той час, коли, за ii словами, була вдома. Розпитайте в кiнотеатрi на Лаян-роуд. Там ii згадають: така гарна, порядна дiвчина, щоб ii…

– А що то за чоловiк? – запитав мiстер Мейгерн. – Тут лише iм’я.

Їi голос став грубiшим i хрипкiшим, руки нервово стискалися в кулаки й розтискалися. Зрештою, вона пiднесла руку до обличчя.

– То вiн зробив це зi мною. Давня iсторiя. Вона вiдбила його в мене ще зеленим дiвчиськом. І коли я простежила за ним, тому що хотiла бути з коханим, вiн плеснув на мене тiею клятою рiдиною. А вона смiялася, чортяка! Я довго чекала, щоб помститися. Стежила за нею, шпигувала за кожним ii кроком. І от я виловила ii! Вона поплатиться за те, що зробила, мiстере адвокате? Поплатиться?

– Скорiш за все, ii ув’язнять за неправдивi свiдчення пiд присягою, – тихо сказав мiстер Мейгерн.

– Запроторять у тюрму? Цього я й хотiла. Уже йдете? А де моi грошi? Де моi грошенята?

Не промовивши й слова, мiстер Мейгерн поклав банкноти на стiл. Глибоко зiтхнувши, вiн повернувся й вийшов з пошарпаноi кiмнати. Озирнувшись, побачив, як стара бубонить над грошима.

Адвокат не гаяв часу. Легко знайшов кiнотеатр на Лаян-роуд. Швейцар упiзнав Ромейн Гайлгер, щойно побачив фотографiю. Того вечора вона прибула в кiнотеатр з якимось чоловiком трохи по десятiй. Вiн не пригадував ii супутника але запам’ятав ледi, яка розпитала його про фiльм, що саме тривав. Вони пробули до кiнця сеансу, десь iз годину.

Мiстер Мейгерн був задоволений. Свiдчення Ромейн Гайлгер вiд початку до кiнця виявилися купою брехнi. Вона вигадала все через жагучу ненависть. Адвокат замислився, чи колись вiн дiзнаеться, що стояло за такою ненавистю. Що Леонард Воул зробив iй? Чоловiк був просто приголомшений, коли почув про ставлення Ромейн до нього. Тодi вiн наполягав, що це неможливо, та все ж мiстеру Мейгерну здалося, що, заспокоiвшись пiсля шоку, Леонард заперечував не так щиро, як ранiше.

Вiн знав. Мiстер Мейгерн був цiлком упевнений у цьому. Вiн знав, але не збирався цього показувати. Таемниця залишиться мiж ним i Ромейн. Мiстер Мейгерн замислився, чи дiзнаеться вiн колись ту таемницю.

Адвокат глянув на годинник. Було пiзно, i час спливав. Чоловiк спинив таксi й дав водiевi адресу.

– Сер Чарльз мае якомога швидше дiзнатися про це, – пробурмотiв вiн, сiдаючи в автомобiль.

Судовий процес над Леонардом i справа про вбивство Емiлi Френч спричинили значний резонанс. Перш за все тому, що пiдозрюваний був молодим i красивим, окрiм того, його звинувачували в надзвичайно пiдлому злочинi, особливий же iнтерес викликав головний свiдок обвинувачення – Ромейн Гайлгер. Багато газет ряснiли ii свiтлинами й вигаданими iсторiями про походження та життя жiнки.

Слухання справи почалося досить спокiйно. Спершу були оприлюдненi деякi формальнi речовi докази. Тодi викликали Дженет Маккензi. Вона повторила ту ж iсторiю, що й ранiше. У перехресному допитi адвокат захисту змiг змусити ii кiлька разiв суперечити самiй собi, описуючи стосунки Леонарда Воула з мiс Френч. Вiн також пiдкреслив той факт, що, хоча вона чула того вечора у вiтальнi чоловiчий голос, немае нiяких доказiв, що вiн належав Леонарду Воулу. Адвокат змiг довести, що почуття заздрощiв i неприязнь були основою бiльшоi частини свiдчень покоiвки.

Тодi викликали наступного свiдка.

– Вас звати Ромейн Гайлгер?

– Так.

– Ви – австрiйська пiддана?

– Так.

– Останнi три роки ви жили з обвинуваченим i вдавали його дружину?

На мить Ромейн Гайлгер зустрiлася поглядом з чоловiком на лавi пiдсудних. У ii поглядi було щось дивне, незрозумiле.

– Так.

Запитання продовжувалися. Слово за словом виявлялися викривнi факти. У вечiр скоення вбивства Леонард Воул прихопив iз собою ломик. Вiн повернувся о десятiй двадцять i зiзнався, що вбив стару. Манжети сорочки були закривавленi, тому вiн спалив ii в кухоннiй плитi. Погрозами чоловiк змусив Ромейн мовчати.

Пiд час ii розповiдi зал, який спершу був хоч трохи прихильний до пiдсудного, повнiстю налаштувався проти нього. Леонард сидiв, похнюпивши голову, бо розумiв, що приречений.

Однак можна було помiтити, що адвокат Ромейн намагався стримувати ii виявлення ненавистi. Вiн хотiв би, щоб вона свiдчила бiльш неупереджено.

Пiднявся кремезний i грiзний адвокат сторони захисту.

Вiн повiдомив, що вся ii iсторiя вiд початку й до кiнця з

овмисно вигадана, що в той час ii навiть не було в будинку, що вона закохана в iншого й свiдомо намагалася вiдправити Воула на шибеницю за злочин, якого вiн не скоював.

Ромейн заперечувала всi обвинувачення з надзвичайним зухвальством.

А тодi настала кульмiнацiя – з’явився лист. Його зачитали вголос, у залi запала мертва тиша.

Максе, коханий!

Доля вiддае його в нашi руки! Його заарештували за вбивство, саме так, за вбивство староi ледi. Леонарда, який не образить i мухи. Нарештi я помщуся йому. Бiдне курчатко! Я скажу, що тiеi ночi вiн повернувся весь закривавлений, що зiзнався менi у злочинi. Я вiдправлю його на шибеницю, Максе, i, коли його вiшатимуть, вiн знатиме, усвiдомлюватиме, що то Ромейн послала його на смерть. А потiм – щастя, коханий! Нарештi щастя.

Експерти пiд присягою пiдтвердили справжнiсть почерку Ромейн Гайлгер, хоч у цьому й не було необхiдностi: побачивши лист, жiнка повнiстю зламалась i зiзналась у всьому. Леонард Воул повернувся того вечора, як i казав, двадцять по дев’ятiй. Вона вигадала всю цю iсторiю, щоб знищити його.

Пiсля краху Ромейн Гайлгер розпалась i версiя державного обвинувачення. Сер Чарльз викликав кiлька свiдкiв, а потiм за трибуну для свiдчень став обвинувачений, який розповiв усю iсторiю по-справжньому мужньо, не схибивши при перехресному допитi.

Прокурор намагався продовжити боротьбу, але безуспiшно. Заключнi слова суддi не повнiстю були сприятливi для обвинуваченого, але присяжнi вже склали свое враження i не надто довго радилися.

– Ми вирiшили, що обвинувачений не винен.

Леонард Воул був вiльний.

Мейгерн поспiшно пiднявся зi свого мiсця. Вiн мав привiтати клiента.

Адвокат помiтив, що саме енергiйно протирае пенсне, i спинився. Дружина тiльки вчора ввечерi сказала йому, що протирання пенсне вже стало його звичкою. Цiкава штука тi звички. Люди нiколи не зауважують iх.

Цiкава справа, дуже цiкава. Ото жiнка, та Ромейн Гайлгер.

У тiй справi найважливiшу роль вiдiграла екзотична постать Ромейн Гайлгер. У будинку в Паддiнгтонi вона здавалася блiдою тихою жiнкою, але в судi полум’янiла на тьмяному тлi, як тропiчна квiтка.

Заплющивши очi, вiн i зараз бачив ii – високу, шалену. Їi струнке тiло злегка нахилене вперед, права рука несвiдомо постiйно стискаеться в кулак й розтискаеться.

Цiкава штука звички. Оцей жест рукою був ii звичкою, подумав вiн. Недавно вiн ще десь бачив такий жест. Хто ж то був? Зовсiм недавно…

Раптом вiн згадав, i йому перехопило подих. Жiнка зi зйомних квартир Шоу…

Вiн застиг на мiсцi, у головi паморочилося. Це неможливо… неможливо… І все ж, Ромейн Гайлгер – актриса.

Королiвський адвокат пiдiйшов ззаду й поплескав його по плечу.

– Уже привiтав нашого клiента? Ледь вирвався з петлi. Ходiмо до нього.

Та маленький адвокат забрав руку з плеча.

Вiн хотiв тiльки одного: побачитися з Ромейн Гайлгер вiч-на-вiч.

Але та зустрiч вiдбулася набагато пiзнiше, i ii мiсце не мае значення.

– Отже, ви здогадалися, – сказала вона, коли адвокат розповiв iй про своi припущення. – Обличчя? Це було досить просто, i свiтло того газового рiжка було надто слабке, щоб ви помiтили макiяж.

– Але чому… Чому?

– Чому я дiяла сама? – Вона злегка посмiхнулася, пригадавши, коли востанне використала цю фразу.

– Так продумати виставу!

– Знаете, друже, я мусила врятувати його. Свiдчень вiдданоi жiнки було б недостатньо, i це ви дали менi зрозумiти. Але я дещо знаю про психологiю натовпу. Якщо свiдчення вирвуть вiд мене як зiзнання, викривши перед лицем закону, то ставлення до обвинуваченого одразу ж змiниться на краще.

– А купка листiв?

– Лише один з них, основний, можна назвати, як ви там кажете, сфабрикованим.

– А той чоловiк, Макс…

– Нiколи не iснував, приятелю.

– Я все-таки гадаю, – ображено сказав мiстер Мейгерн, – що ми могли б витягти його звiдти законним шляхом.

– Я не наважилася ризикувати. Бачте, ви вважали, що вiн не винен…

– А ви знали це? Розумiю, – кивнув пан Мейгерн.

– Мiй шановний мiстере Мейгерн, – сказала Ромейн. – Ви нiчого не зрозумiли. Я знала, що вiн винен!

Нещасний випадок

– І ось що я вам скажу – це та сама жiнка, жодного сумнiву!

Капiтан Гейдок глянув на нетерпляче жваве обличчя свого друга й зiтхнув. Йому хотiлось, щоб Еванс не був таким позитивним i таким життерадiсним. Завдяки своiй кар’ерi, набутiй у морях, старий морський капiтан навчився не втручатись у те, що його не стосуеться. Його ж друг, колишнiй iнспектор слiдчого вiддiлу кримiнальних справ, мав iншу життеву фiлософiю. «Дiяти згiдно з отриманою iнформацiею» – ось його девiз у тi часи, i вiн удосконалив це до такого рiвня, що тепер сам здобував собi iнформацiю. Інспектор Еванс був дуже розумним енергiйним офiцером, що заслужив просування по службi й дiстав його. Навiть тепер, коли вiн пiшов у вiдставку зi служби й осiв у замiському котеджi своiх мрiй, його професiйний iнстинкт був активним.

– Рiдко забуваю обличчя, – повторював вiн самовдоволено. – Мiсiс Ентонi… так, це таки м

сiс Ентонi. Коли ви сказали «мiсiс Мерровдiн», я одразу знав, хто це.

Капiтан Гейдок тривожно покрутився в крiслi. Родина Мерровдiн була його найближчими сусiдами, за винятком самого Еванса, тож iдентифiкацiя мiсiс Мерровдiн як колишньоi героiнi cause cеl?bre[2 - Вiдома справа (фр.)] посилювала його стрес.

– Це було дуже давно, – мовив вiн якось невпевнено.

– Дев’ять рокiв тому, – сказав Еванс, як завжди точно. – Дев’ять рокiв i три мiсяцi. Пам’ятаете ту справу?

– Поверхнево.

– Ентонi виявився охочим поiсти миш’як, – продовжив Еванс, – то вони ii виправдали.

– Що ж, чому б нi?

– Жодних причин. Єдиний вирок, який вони могли iй винести, спираючись на докази. Усе цiлком правильно.

– Тож усе гаразд, – промовив Гейдок. – І не розумiю, чому нас це повинно турбувати.

– Кого турбуе?

– Гадав, що вас.

– Зовсiм нi.

– То все закiнчилось, i справа закрита, – пiдсумував капiтан. – Якщо мiсiс Мерровдiн у якийсь перiод ii життя так не пощастило перебувати пiд слiдством за вбивство й бути виправданою…

– Зазвичай бути виправданим не вважаеться нещастям, – перебив Еванс.

– Ви знаете, що я маю на увазi, – продовжив капiтан Гейдок роздратовано. – Якщо ця нещасна ледi набула такого жахливого досвiду, яке ми маемо право все це розворушувати, чи не так?

Еванс не вiдповiв.

– Ну ж бо, Евансе. Ця ледi була невинувата, ви ж самi казали.

– Я не говорив, що вона невинувата. Я сказав, що ii виправдали.

– Однаково.

– Не завжди.

Капiтан Гейдок, що почав був вибивати свою люльку об бильце, зупинився й випростався у крiслi iз дуже настороженим виразом обличчя.

– Аго-го-гов, – вимовив вiн. – Куди це вас вiтром вiдносить? Гадаете, вона не була невинна?

– Я б так не сказав. Просто… я не знаю. Ентонi мав звичку приймати миш’як, який дiставала дружина. Одного дня помилково вiн приймае занадто багато. Це була його помилка чи дружини? Нiхто не мiг з’ясувати, i присяжнi, досить правомiрно, дали iй право презумпцii невинуватостi. Це все добре, i я не вбачаю в цьому нiяких похибок. Проте… я сам хотiв би знати.

Капiтан Гейдок знову перевiв увагу на люльку.

– Що ж, – промовив з полегшенням. – То не наша справа.

– Я в цьому не впевнений…

– Але ж, звичайно…

– Послухайте мене хвилинку. Той чоловiк, Мерровдiн, у своiй лабораторii цього вечора, заклопотаний своiми тестами… пам’ятаете…

– Так. Вiн згадував про тест Марша iз миш’яком. Сказав, що ви мали б знати про таке – це по вашiй лiнii, i захихотiв. Вiн би такого не сказав, якби хоч на мить подумав про…

Еванс його зупинив.

– Тобто вiн би такого не сказав, якби знав. Вони одруженi скiльки часу… шiсть рокiв, ви казали? Закладаюсь на будь-що: вiн i гадки не мае, що його дружина – то колись сумнозвiсна мiсiс Ентонi.

– І вiд мене вiн цього точно не дiзнаеться, – сказав капiтан Гейдок рiзко.

Еванс не звернув на це уваги й продовжив:

– Ви мене перервали щойно. Пiсля тесту Марша Мерровдiн пiдiгрiв речовину в пробiрцi, металiчний осад розчинив у водi й вiддiлив його, додаючи нiтрат срiбла. То був тест на хлорати. Простий невибагливий тест. Та я випадково прочитав слова в книжцi, що лежала розгорнутою на столi: «H2SO4 розкладае хлорати з видiленням CL4O2. Пiд час розiгрiвання виникають потужнi вибухи; тому розчин слiд зберiгати охолодженим i використовувати лише в малих кiлькостях».

Гейдок дивився на свого друга.

– Гаразд, то й що?

– Лиш ось що. У моiй професii також iснують тести – тести на вбивство. Існуе змiшування фактiв, iхне зважування, розщеплення осаду, коли були допущенi упередження i загальна неточнiсть свiдкiв. Та е ще один тест на вбивство, дуже точний, але досить… небезпечний! Убивця рiдко обмежуеться одним злочином. Дайте йому час i вiдсутнiсть пiдозр – i вiн учинить ще один. Упiймайте чоловiка… убив вiн свою дружину чи нi? Можливо, справа проти нього не така чiтка. Зазирнiть у його минуле… якщо виявиться, що в нього було кiлька дружин i всi вони померли, скажiмо, досить загадково? Тодi ви знаете! І я не говорю з точки зору закону, розумiете. Я, звiсно, маю на увазi мораль. Коли ви вже знаете, то можете братись за пошук доказiв.

– Що ж?

– Я пiдходжу до сутi. Добре, коли е минуле, у яке можна зазирнути. Та припустiмо, що ми впiймали вбивцю на його чи ii першому злочинi. Тодi вiд того тесту ви не отримаете нiякоi реакцii. Уявiмо тепер, що ув’язнений виправданий… Починае життя пiд iншим iменем. Повторить чи не повторить убивця свiй злочин?

– Це – жахлива думка!

– Ви досi наполягаете, що то не наша справа?

– Так, наполягаю. У вас немае жодних причин сумнiватись, що мiсiс Мерровдiн – цiлковито невинна жiнка.

Колишнiй iнспектор затих на якийсь момент. Потiм повiльно проговорив:

– Я вам сказав, що ми перевiрили ii минуле, але нiчого не знайшли. Це не зовсiм правда. Був вiтчим. Вiсiмнадцятирiчною дiвчиною вона захопилась якимось молодим чоловiком, але пiд тиском авторитету свого вiтчима розлучилася з ним. За деякий час вона з вiтчимом пiшла на прогулянку вздовж досить небезпечноi скел

. Стався нещасний випадок… Чоловiк пiдiйшов занадто близько до краю, що обсипався… вiтчим зiрвався й убився.

– Ви не вважаете…

– То був нещасний випадок. Нещасний випадок! Передозування миш’яком Ентонi – нещасний випадок. Їi нiколи не судили б, якби не виявилось, що там був iще один чоловiк, мiж iншим, вiн побажав залишитися невiдомим. Схоже, той чоловiк був не вдоволений рiшенням суду, хоча присяжнi лишилися задоволеними. Кажу вам, Гейдоку, я боюся ще одного нещасного випадку, якщо до цього причетна та жiнка!

Старий капiтан знизав плечима.

– Минуло дев’ять рокiв по тiй справi. Чому мае трапитись iще один «нещасний випадок», як ви його називаете, саме зараз?

– Я не говорив, що зараз. Я сказав котрогось дня. Коли з’явиться потрiбний мотив.

Капiтан Гейдок знову знизав плечима.

– Що ж, не знаю, як ви збираетесь оберiгатися вiд цього.

– Я теж не знаю, – сумно мовив Еванс.

– Я краще триматимусь подалi, – сказав капiтан Гейдок. – Не вийде нiчого хорошого зi втручання в чужi справи.

Та ця порада не сподобалась колишньому iнспекторовi, який був людиною терплячою, але цiлеспрямованою. Залишивши свого друга, вiн прогулювався селищем, перебираючи в думках можливi дiевi заходи.

Повертаючи до поштового вiддiлення, щоб купити марки, вiн наштовхнувся на об’ект свого клопоту – Джорджа Мерровдiна. Колишнiй професор хiмii був невеличким чоловiком iз замрiяним поглядом, м’якими й добродушними манерами i зазвичай дуже неуважний. Чоловiк упiзнав колишнього iнспектора i люб’язно привiтався, нахиляючись, щоб пiдiбрати листи, якi впустив на землю, коли вони зiштовхнулись. Еванс також нахилився i, будучи спритнiшим, першим схопив листи i вручив iх власниковi разом зi своiми вибаченнями.

У процесi цього вiн встиг глянути на листи, i адреса, написана вгорi, пробудила в ньому пiдозри з новою силою. Там була назва вiдомоi страховоi фiрми.

Еванс одразу прийняв рiшення. Простодушний Джордж Мерровдiн й оком не змигнув, як разом iз колишнiм iнспектором уже прогулювався селищем, i, напевне, не змiг би пояснити, як iхня розмова пiдiйшла до обговорення страхування життя.

Евансу було неважко досягти свого. Мерровдiн сам надав iнформацiю про те, що застрахував свое життя на користь дружини, i поцiкавився думкою спiврозмовника про компанiю, щодо якоi в нього виникли питання.

– Я зробив кiлька нерозумних iнвестицiй, – пояснив професор. – Як результат – моi прибутки зменшились. Якби щось зi мною трапилось, моя дружина опинилася б у скрутному становищi. Це страхування все виправить.

– Вона пiдтримала цю iдею? – запитав Еванс ненав’язливо. – Деякi ледi проти, знаете. Гадають, можна наврочити… чи щось таке.

– О, Маргарет дуже практична, – мовив Мерровдiн, усмiхаючись. – Зовсiм не забобонна. Власне, гадаю, то спершу була ii iдея. Вона не хотiла, щоб я нервувався.

Еванс отримав iнформацiю, якоi прагнув. Невдовзi по тому вiн попрощався зi своiм спiврозмовником iз рiшуче стиснутими щелепами. Небiжчик мiстер Ентонi також застрахував свое життя на користь дружини за два тижнi до смертi.

Звиклий покладатись на своi передчуття, колишнiй iнспектор був переконаний, що не помилявся. Та як дiяти далi – ось питання. Вiн прагнув не зловити зловмисника на гарячому, а запобiгти злочину, а це було зовсiм iншою, набагато важчою справою.

Увесь день чоловiк був у своiх думках. В угiддях мiсцевого сквайра якраз вiдбувався фестиваль Лiги Прiмроуз, i Еванс попрямував туди: насолоджувався копiйчаною лотереею, угадував вагу поросяти, грав у кокосовi кеглi – i все це робив iз вiдстороненим, зосередженим виразом обличчя.

Вiн навiть потiшив себе та звернувся за пiвкрони до Зари, ворожки на кришталевiй кулi, сам до себе посмiхаючись i згадуючи власнi рейди проти ворожок за часiв професiйноi дiяльностi.

Інспектор не дуже дослухався до ii мелодiйного чарiвливого голосу, доки останне речення не привернуло його увагу.

– І ви дуже скоро… справдi дуже скоро… потрапите в ситуацiю, де йтиметься про життя чи смерть… Життя чи смерть однiеi людини.

– Гм… це ви про що? – рiзко запитав вiн.

– Рiшення… Ви повиннi прийняти рiшення. Будьте дуже обережнi… дуже, дуже обережнi… Якщо припуститеся помилки… найменшоi помилки…

– Так?

Ворожка здригнулась. Інспектор знав, що все це – нiсенiтницi, проте був вражений.

– Я вас попереджую: не помилiться. Якщо ви помилитесь, то – я це бачу чiтко – результат цього – смерть…

Дивно, до бiса дивно. Смерть. Якби вона ще й засяяла, промовляючи це!

– То результатом моеi помилки може стати смерть? Саме так?

– Так.

– У такому випадку, – мовив Еванс, пiдводячись на ноги й вiддаючи половину крони, – менi не варто припускатися помилки, еге ж?

Вiн це промовив iз легкiстю, та коли вийшов iз шатра, його стиснутi щелепи видавали рiшучiсть. Легко сказати, та нелегко зробити. Вiн повинен вчинити правильно. Життя, крихке життя залежить вiд цього.

І не було нiкого, хто мiг би йому допомогти. Еванс поглянув на свого друга Гейдока, що стояв осторонь. Вiд нього нiякоi допомоги.

Гейдок розмовляв iз жiнкою. Потiм вона вiдiйшла й попрямувала в бiк Еванса. Інспектор ii впiзнав. То була мiсiс Мерровдiн. Імпульсивно вiн став на ii шляху.

Мiсiс Мерровдiн мала досить привабливий вигляд. Високе свiтле чоло, красивi карi очi й спокiйний вираз обличчя. Вона була схожа на iталiйську мадонну i пiдкреслювала це, роздiливши волосся на головi посерединi й заклавши його за вуха. У неi був глибокий, трiшки сонний голос.

Жiнка стримано посмiхнулась до Еванса, вiтаючись.

– Я так i думав, що це ви, мiсiс Ентонi… тобто мiсiс Мерровдiн, – мовив вiн невимушено.

Еванс навмисне обмовився, непомiтно спостерiгаючи за нею. Вiн побачив, як у неi трiшки бiльше пiднялись повiки, i вона рiзко вдихнула повiтря. Та погляду не вiдвела. Дивилась на нього гордо й непохитно.

– Я шукаю свого чоловiка, – тихо промовила вона. – Ви його нiде не бачили?

– Вiн iшов у тому напрямку, коли я його востанне бачив.

Вони плiч-о-плiч пiшли у вказаному напрямку, тихо i мило розмовляючи. Інспектор усе бiльше захоплювався. Що за жiнка! Яка витримка. Яка виняткова врiвноваженiсть. Надзвичайна жiнка… i дуже небезпечна. Вiн був упевнений: дуже небезпечна.

Чоловiк досi був неспокiйний, проте задоволений своiм першим кроком. Вiн дав iй зрозумiти, що впiзнав ii. Це ii насторожить. Вона не наважиться зробити чогось необдуманого. Ще була справа щодо Мерровдiна. Якби його попередити…

Коли вони знайшли ii чоловiка, той якраз розглядав порцелянову ляльку, яку виграв у копiйчанiй лотереi. Дружина запропонувала пiти додому, i вiн iз радiстю погодився. Мiсiс Мерровдiн звернулась до iнспектора:

– Чи не бажаете пiти з нами на чашечку чаю, мiстере Еванс?

Чи була в ii голосi нотка виклику? Вiн гадав, що була.

– Дякую, мiсiс Мерровдiн, iз задоволенням.

Вони йшли туди, спiлкуючись про приемнi та звичайнi речi. Свiтило сонце, нiжно подував вiтерець, усе навколо них було приемним i звичайним.

Їхня служниця була на фестивалi, як пояснила мiсiс Мерровдiн, коли вони прибули до чарiвного старовинного котеджу. Вона пiшла до своеi кiмнати зняти капелюха й повернулась, щоб накрити стiл до чаю i закип’ятити чайник на невеличкiй лампi. Із полички бiля камiну взяла три маленькi пiали та блюдечка.

– У нас дуже особливий китайський чай, – пояснила. – І ми його завжди п’емо по-китайськи: iз пiал, а не з чашок.

Вона зупинилась, зазирнула в пiалу й замiнила ii на iншу, незадоволено вигукнувши:

– Джордже! Як нечемно з твого боку. Ти знову брав пiали.

– Перепрошую, люба, – мовив професор винувато. – У них такий зручний розмiр. Тi, що я замовив, ще не привезли.

– Одного дня ти нас усiх отруiш, – сказала його дружина, немов жартуючи. – Коли Мерi знаходить iх у лабораторii – приносить назад сюди й не турбуеться про те, щоб помити, хiба що там щось дуже помiтне. Ти ж iх використовував для цiанiду калiю якогось дня. Справдi, Джордже, це страшенно небезпечно.

Мерровдiн мав трохи роздратований вигляд.

– Мерi не мае нiякого права забирати щось iз лабораторii. Їй не дозволено нiчого чiпати.

– Але ми часто залишаемо там чашки пiсля чаю. Звiдкiля iй знати? Не звинувачуй безпiдставно, любий.

Професор пiшов до лабораторii, бурмочучи щось сам до себе, а мiсiс Мерровдiн iз посмiшкою на обличчi залила чай кип’ятком i задмухала полум’я маленькоi срiбноi лампи.

Еванс був спантеличений. Проте до нього пробивався промiнчик просвiтлення. З якоiсь причини мiсiс Мерровдiн виказувала себе. Чи це також стане «нещасним випадком»? Чи вона говорила про все це навмисне, щоб забезпечити собi алiбi заздалегiдь? У такому разi одного дня, коли станеться «нещасний випадок», вiн буде змушений давати свiдчення на ii захист. Нерозумно з ii боку, якщо це саме так, бо до того…

Раптом вiн глибоко вдихнув. Вона налила чаю в три пiали. Одну поставила перед ним, одну – перед собою, ще одну – на маленькому столику бiля камiна, поряд iз крiслом, у якому зазвичай сидiв ii чоловiк, i саме тодi, коли вона поставила ту останню пiалу на столик, ii губи скривила ледь помiтна дивна посмiшка. Та посмiшка ii виказала.

Вiн знав!

Надзвичайна жiнка… небезпечна жiнка. Не чекати… не готуватись. Сьогоднi по обiдi… саме сьогоднi по обiдi… iз ним тут за свiдка. Така прямота вибила з нього повiтря.

То було розумно… то було до бiса розумно. Вiн не змiг би нiчого довести. Вона розраховувала на те, що Еванс нiчого не запiдозрить лише тому, що то «занадто рано». Жiнка iз блискавичною швидкiстю думки й дii.

Вiн глибоко вдихнув i нахилився вперед.

– Мiсiс Мерровдiн, я людина з дивними забаганками. Чи не задовольнили б ви одну з них?

Вона мала зацiкавлений вигляд, але нiчого не запiдозрила.

Вiн пiдвiвся, узяв пiалу перед нею й замiнив ii на ту, що стояла на маленькому столику. Ту ж, iншу, принiс назад i поставив перед нею.

– Хочу подивитись, як ви це питимете.

Їхнi очi зустрiлися. Їi погляд був непохитним i незбагненним. Обличчя повiльно зблiдло.

Жiнка простягла руку, пiдняла чашку. Еванс затримав дихання. А якщо вiн помилявся весь цей час

Мiсiс Мерровдiн пiднесла чашку до губ… Останньоi митi, здригнувшись, вона нахилилась уперед i швидко вилила все у вазон iз папороттю. Потiм сiла рiвно i демонстративно поглянула на нього.

Вiн глибоко з полегшенням вдихнув i знову сiв.

– Що ж? – сказала вона.

Їi голос змiнився: став глумливий, зверхнiй.

Інспектор тихо й чiтко вiдповiв:

– Ви дуже розумна жiнка, мiсiс Мерровдiн. Гадаю, ви розумiете, про що я. Це не може… повторитись. Знаете, що я маю на увазi?

– Я знаю, що ви маете на увазi.

Голос ii був рiвним, беземоцiйним. Гiсть кивнув, задоволений. Вона була розумною жiнкою i не бажала, щоб ii повiсили.

– За ваше довголiття та за довголiття вашого чоловiка, – значуще промовив вiн i пiднiс чай до губ.

Тодi його обличчя змiнилось. Воно жахливо скривилось… Вiн спробував пiдвестись, закричати… Його тiло зацiпенiло, обличчя посинiло. Інспектор упав на свое крiсло… Його кiнцiвки охопили конвульсii.

Мiсiс Мерровдiн нахилилась уперед, спостерiгаючи за ним. Легка посмiшка пробiгла по ii губах. Вона заговорила – дуже м’яко й лагiдно.

– Ви помилились, мiстере Еванс. Ви гадали, я хотiла вбити Джорджа… Як немудро з вашого боку… дуже немудро.

Вона просидiла там з хвилину, дивлячись на мертвого чоловiка, третього чоловiка, який погрожував перейти iй дорогу й розлучити з коханим.

На ii обличчi з’явилась широка посмiшка. Вона ще бiльше стала схожою на мадонну. Потiм голосно покликала:

– Джордже, Джордже!.. О, ходи сюди! Здаеться, стався жахливий нещасний випадок… Бiдний мiстер Еванс…

Четвертий чоловiк

Канонiк Парфiтт трохи задихався. Бiгати за потягами – справа не для людини його вiку. Перш за все його фiгура була вже не та, що колись, а пiсля втрати стрункостi з’явилася схильнiсть до задишки, яку вiн сам велично виправдовував, приказуючи: «Мое серце, знаете!».

Вiн плюхнувся в куток вагону першого класу та зiтхнув iз полегшенням. Тепло вагону з обiгрiвом було таким приемним. Надворi снiжило. Пощастило запопасти мiсце в кутку для тривалоi нiчноi подорожi. Сумна справа, якщо вам це не вдасться. Варто було б запровадити спальнi мiсця в такому потязi.

Три iншi кутки вже були зайнятi, i, звернувши увагу на цей факт, канонiк Парфiтт помiтив, що чоловiк у дальньому кутку мило до нього всмiхався, наче вони знайомi. Той був чисто поголений, iз зацiкавленим виразом обличчя i з пойнятими сивиною скронями. Було настiльки очевидно, що професiйно вiн пов’язаний iз законом, що нiхто й на мить не засумнiвався б у цьому. Сер Джордж Дюран справдi був дуже вiдомим адвокатом.

– Що ж, Парфiтте, – приязно промовив вiн, – довелось вам побiгати, авжеж?

– Шкiдливо для мого серця, на жаль, – вiдповiв канонiк. – Який збiг, що ми тут зустрiлись, сер Джордж. Далеко на пiвнiч iдете?

– Ньюкасл, – вiдповiв той лаконiчно й додав: – До речi, ви знайомi з доктором Кембеллом Кларком?

Чоловiк, що сидiв з того ж боку вагона, що й канонiк, люб’язно кивнув.

– Ми зустрiлись на платформi, – продовжував адвокат. – Ще один збiг.

Канонiк Парфiтт глянув на доктора Кембелла Кларка з помiтним iнтересом. Вiн часто чув його iм’я. Доктор Кларк був видатним лiкарем i спецiалiстом у галузi психологii, а його остання книжка, «Особливостi пiдсвiдомого мислення», стала найбiльш обговорюваним виданням року.

Канонiк Парфiтт оглянув квадратне пiдборiддя, непорушнi блакитнi очi й рудувате волосся, якого не торкнулася сивина, проте густина його, очевидно, зменшувалась. Також здавалося, що лiкар був вольовою особистiстю.

І, цiлком природно, канонiк перевiв погляд на сидiння навпроти, частково сподiваючись i там побачити когось знайомого, але четвертий пасажир вагону виявився абсолютним незнайомцем – схоже, iноземцем, чорнявим, непримiтноi зовнiшностi. Закутаний у велике пальто, вiн, здавалось, спав.

– Канонiк Парфiтт з Брадчестера? – поцiкавився доктор Кембелл Кларк приемним голосом.

Канонiк мав задоволений вигляд. Тi його «науковi проповiдi» таки стали вiдомими, особливо з того часу, коли ними зацiкавилася преса. Власне, це саме те, що зараз церквi й потрiбно: сучаснiсть i новизна.

– Я прочитав вашу книжку з неабиякою цiкавiстю, докторе Кембелле Кларк, – сказав Парфiтт. – Хоча час вiд часу траплялися занадто технiчнi термiни для мого розумiння.

Втрутився Дюран.

– Ви за спiлкування чи за сон, канонiку? – запитав вiн. – Я одразу зiзнаюсь, що страждаю вiд безсоння, то голосую за перше.

– О, звичайно. Неодмiнно, – мовив канонiк. – Я рiдко сплю пiд час цих нiчних подорожей, та й книга, яку я iз собою прихопив, досить нудна.

– У будь-якому випадку ми – наче представницький збiр, – пiдмiтив доктор з усмiшкою. – Церква, закон i медицина.

– Залишилось небагато, про що ми не змогли б висловити свою професiйну думку, еге ж? – засмiявся Дюран. – Церква – про духовнi погляди, я – про земнi та законнi, а ви, докторе, iз найширшою сферою з усiх: вiд просто патологiчних до суперпсихологiчних! Ми втрьох можемо охопити всi теми цiлковито, я гадаю.

– Не так цiлковито, як ви собi це уявл

ете, на мою думку, – мовив доктор Кларк. – Є ще одна точка зору, знаете, про яку ви забули, i вона досить важлива.

– Що ви маете на увазi? – поцiкавився адвокат.

– Точка зору людини з вулицi.

– Але наскiльки це важливо? Людина з вулицi зазвичай не мае рацii, чи не так?

– О! Майже завжди. Проте ця людина мае те, чого не вистачае всiм експертам, – особисту точку зору. Урештi-решт, знаете, без суб’ективного ставлення неможливо обiйтись. Я зрозумiв це завдяки своiй професii. На кожного пацiента, який приходить до мене, будучи справдi хворим, припадае п’ятеро, з якими все гаразд, окрiм того, що вони не можуть щасливо вжитися з мешканцями свого будинку. І називають це по-рiзному: хто «колiном господаря», хто «судомами письменника», але як це не назви, воно – роз’ятрена рана, що утворилася внаслiдок тертя особистих поглядiв.

– У вас багато пацiентiв iз «нервами», я бачу, – зневажливо зазначив канонiк. З його нервами було все гаразд.

– О! Що ви цим хочете сказати? – той швидко, наче блискавка, розвернувся до нього. – Нерви! Люди вимовляють це слово з насмiшкою, як-от зробили ви. «Нiчого страшного з тим-то й тим-то, – кажуть вони, – то просто нерви». Та, святий Боже, люди, у цьому й суть справи! Ми можемо захворiти тiлесною недугою й вилiкувати ii. Проте нинi ми не набагато бiльше знаемо про незрозумiлi причини понад сотнi видiв нервових хвороб, нiж знали, скажiмо, за часiв королеви Єлизавети!

– От лихо, – промовив канонiк Парфiтт, трiшки збентежений таким нападом. – Невже це так?

– І майте на увазi, це – знак благодатi, – продовжував доктор Кембелл Кларк. – У давнi часи ми вважали людину простою твариною, яка мае тiло та душу, акцентуючи на першому.

– Тiло, душа i дух, – виправив священик м’яко.

– Дух? – доктор дивно посмiхнувся. – Що саме ви, пастирi, маете на увазi пiд цим? Ви нiколи не були точними щодо цього, адже так. Столiттями ви боялись чiткого визначення.

Канонiк прокашлявся, готуючись до промови, та, на його розчарування, не дiстав такоi можливостi. Доктор продовжував далi.

– Чи можемо ми бути впевненi, що правильне слово «дух», а не «духи»?

– Духи? – перепитав сер Джордж Дюран, питально пiдвiвши брову.

– Так, – Кембелл Кларк перевiв на нього погляд, нахилився вперед i злегка постукав того в груди. – Ви впевненi, – серйозно продовжив вiн, – що в цiй оболонцi лише один мешканець, що це все, знаете… що ось ця, така бажана резиденцiя вмебльовуеться на сiм, двадцять один, сорок один, сiмдесят один чи скiльки б там не було рокiв? Зрештою, мешканець починае виносити своi речi по однiй, а потiм i сам забираеться з того будинку, а дiм валиться, i все, що залишаеться, – руiни й запустiння. Ви господар будинку, це безсумнiвно, проте чи ви нiколи не вiдчували присутностi беззвучних слуг, не помiтних нiде, окрiм роботи, яку вони виконують навiть поза вашою свiдомiстю? Чи, скажiмо, друзi, настроi, що вас охоплюють i роблять на якийсь перiод часу «iншою людиною»? Ви – король замку, цiлковитий i повноправний, та майте на увазi, що «брудний слуга» також там.

– Мiй дорогий Кларку, – промовив адвокат, – ви змушуете мене почуватися дуже некомфортно. Чи насправдi мiй розум – то поле бою для конфлiктних особистостей? Це така новiтня наука?

Тепер доктор знизав плечима.

– Так працюе тiло, – уiдливо промовив вiн. – А якщо таке тiло, то чому розум повинен працювати по-iншому?

– Як цiкаво, – сказав канонiк Парфiтт. – Ах! Надзвичайна наука… надзвичайна наука.

А про себе подумав: «Це може стати iдеею для захопливоi проповiдi»

Та доктор Кембелл Кларк уже заспокоiвся й умостився на сидiннi.

– Власне кажучи, – зазначив вiн сухим професiйним тоном, – саме через справу про роздвоення особистостi я прямую до Ньюкасла сьогоднi ввечерi. Дуже цiкава справа. З невропатичноi теми, звичайно. Але правдива.

– Роздвоення особистостi, – задумливо промовив сер Джордж Дюран. – Це трапляеться не так уже й рiдко, здаеться. Там iще наявна втрата пам’ятi, чи не так? Саме таке було у справi в Прокурорському судi нещодавно.

Доктор Кларк кивнув.

– Класична справа, звичайно, – продовжив Дюран, – справа Фелiсii Болт. Можливо, пам’ятаете?

– Авжеж, – промовив канонiк Парфiтт. – Пам’ятаю, читав про це в газетах, але то було вже давно, щонайменше сiм рокiв тому.

Доктор Кларк кивнув.

– Та дiвчина стала найвiдомiшою особою у Францii. Науковцi з усього свiту приiжджали, щоб подивитись на неi. У неi було не менше нiж чотири чiтких особистостi, вiдомi як Фелiсiя 1, Фелiсiя 2, Фелiсiя 3 i т. iн.

– Хiба не припускався навмисний обман? – одразу запитав сер Джорж.

– Особистостi Фелiсiя 3 та Фелiсiя 4 були трiшки сумнiвними, – згодився доктор. – Та це не змiнюе сутi. Фелiсiя Болт була селянкою iз Бретанi, третьою iз п’яти дiтей у сiм’i, дочкою батька-п’яницi та розумово неповноцiнноi матерi. Пiд час черговоi п’яноi бiйки батько задушив матiр i, якщо менi не зраджуе пам’ять, був засуджений на довiчне ув’язнення. Фелiсii тодi було п’ять рокiв. Якiсь доброчиннi люди зацiкавились дiтьми, i Ф

лiсiю вiддали на виховання та навчання до незамiжньоi англiйськоi ледi, яка утримувала щось на кшталт притулку для знедолених дiтей. Проте вона не могла сказати нiчого хорошого про Фелiсiю. Панi ii описувала як повiльну та не дуже розумну дiвчину, котрiй важко було опанувати читання та письмо, до того ж у неi все iз рук валилось. Та ледi, мiс Слейтер, намагалася влаштувати дiвчину як домашню прислугу i, власне, знайшла для неi кiлька вакансiй, коли та стала досить дорослою для роботи. Та Фелiсiя нiколи й нiде надовго не затримувалася через свою тупiсть i лiнь.

Доктор зупинився на хвилинку, i канонiк, перекинувши ногу на ногу та закутуючись сильнiше у свiй дорожнiй плед, раптом помiтив, що чоловiк навпроти нього трiшки поворухнувся. Очi його, що досi були заплющеними, зараз дивилися так глузливо та незрозумiло, що це аж налякало праведного канонiка. Так, наче чоловiк увесь цей час iх пiдслуховував i нишком зловтiшався з почутого.

– Є фотографiя Фелiсii в сiмнадцять рокiв, – продовжував доктор. – Там вона мае вигляд незграбноi селянки iз грубуватою фiгурою. Зi свiтлини й не скажеш, що невдовзi ця дiвчина стане однiею з найвiдомiших осiб у Францii.

– П’ять рокiв потому, коли iй було 22, Фелiсiя Болт перенесла важку нервову хворобу, i пiд час одужування почали проявлятися дивнi явища. Подальшi факти пiдтвердженi багатьма провiдними науковцями. Особистiсть, названа Фелiсiею 1, не вiдрiзнялася вiд Фелiсii Болт, якою та була останнi двадцять два роки. Фелiсiя 1 погано i з помилками писала французькою, не володiла жодною з iноземних мов i не вмiла грати на пiанiно. Фелiсiя 2, на противагу цьому, вiльно розмовляла iталiйською та посередньо – нiмецькою. Їi почерк не був схожим на почерк першоi, i вона вiльно та виразно писала французькою. Друга могла спiлкуватися щодо полiтики та мистецтва й обожнювала грати на пiанiно. Фелiсiя 3 була багато в чому схожою на Фелiсiю 2. Вона була розумною та, вочевидь, освiченою, але в моральному розумiннi – повна протилежнiсть. Ця справляла враження, якщо чесно, цiлковито розпусноi iстоти, але розпусноi по-паризьки, а не по-провiнцiйному. Вона знала увесь паризький argot i вирази гламурного demi monde[3 - Демiмонд, пiвсвiт (фр.) – люди, поведiнка яких не вiдповiдае моральним чи соцiальним стандартам, прийнятим бiльшiстю суспiльства. Наприкiнцi ХІХ столiття так iронiчно називали авантюристiв, шахраiв, утриманок, спiвачок, артисток, якi манерами й способом життя намагалися наслiдувати аристократiю.]. Мовлення ii було нецензурним, i дiвчина висловлювалась проти релiгii й так званих «добрих людей» дуже ганебними термiнами. І, насамкiнець, було Фелiсiя 4 – мрiйливе, майже неповноцiнне створiння, помiтно побожна, проповiдувала яснобачення. Проте та, четверта, особистiсть була дуже поверховою й невизначеною i часто вважалась навмисним обманом з боку Фелiсii 3, таким собi жартом над довiрливою публiкою. Можу сказати, що (можливо, за винятком Фелiсii 4) кожна особистiсть була чiткою й вiдокремленою вiд iнших, та нiчого про тих, iнших, не знала. Фелiсiя 2 виявилася, без сумнiвiв, домiнантною i часом тривала по два тижнi, а Фелiсiя 1 несподiвано з’являлася на день чи два. Пiсля цього, можливо, Фелiсiя 3 чи 4, та цi двi останнi рiдко утримували контроль довше, нiж на кiлька годин. Кожна змiна супроводжувалася сильними головними болями та довготривалим сном, i в кожному випадку спостерiгалась цiлковита втрата спогадiв про попереднi стани, окрема особистiсть продовжувала свое життя з того моменту, де воно перервалось, не усвiдомлюючи часу, що минув.

– Надзвичайно, – пробурмотiв канонiк. – Неперевершено. Ми досi так мало знаемо про чудеса всесвiту.

– Але ми знаемо, що в ньому е багато хитрих самозванцiв, – уiдливо зазначив адвокат.

– Справу Фелiсii Болт розглядали як адвокати, так i лiкарi та науковцi, – швидко вiдповiв доктор Кембелл Кларк. – Метр Квiмбелье, пам’ятаете, провiв досить пильне розслiдування й пiдтвердив погляди науковцiв. І взагалi, чому це мае нас так дивувати? Трапляються яйця з подвiйним жовтком, чи не так? І подвiйний банан? Чому ж не подвiйна душа, чи, як у нашому випадку, почетвiрна душа, в одному тiлi?

– Подвiйна душа? – запротестував канонiк.

Доктор Кембелл Кларк перевiв своi пронизливi блакитнi очi на нього.

– А як по-iншому це назвати? Якщо вважати, що особистiсть – то душа?

– Добре хоча б, що такий стан речей стосуеться лише природи «дивакiв», – зазначив сер Джорж. – Якби такi речi були надто поширеними, то складнощiв би не уникнути.

– Такий стан, звичайно, не е нормальним, – згодився доктор. – Шкода, що тривалi дослiдження не проводились i все закiнчилося неочiкуваною смертю Фелiсii.

– Щось дуже дивне тодi сталось, якщо не помиляюся, – проговорив адвокат повiльно.

– Надзвичайно непересiчна справа. Дiвчину знайшли вранцi в лiжку мертвою. Та, на загальний подив, було доведено, без жодних сумнiвiв, що вона, власне, себе сама задушила. Слiди на шиi були вiд ii власних пальцiв. Метод самогубства, який, хоча й можливий фiзично, вимагав над

вичайноi м’язовоi сили та надлюдськоi сили волi. Що ж довело дiвчину до такоi скрути, нiхто нiколи не дiзнався. Авжеж, ii душевний баланс завжди був нестабiльним. Проте все закiнчилось. Навiки була опущена завiса над таемницею Фелiсii Болт.

І саме тодi чоловiк у дальньому кутку зареготав.

Іншi трое пiдскочили, наче вiд пострiлу. Вони зовсiм забули про iснування четвертого серед них. Коли ж глянули на мiсце, де той сидiв, досi закутаний у пальто, незнайомець знову зареготав.

– Даруйте, джентльмени, – промовив вiн iдеальною англiйською, яка, проте, мала iншомовний акцент.

Вiн випростався в крiслi, показуючи блiде обличчя з чорними вусами.

– Так, прошу вибачення, – мовив вiн, глузливо кивнувши. – Та все ж таки! У науцi хiба iснуе останне слово?

– Ви обiзнанi у справi, яку ми обговорювали? – запитав доктор увiчливо.

– У справi? Нi. Я знайомий iз нею.

– З Фелiсiею Болт?

– Так. І з Аннетт Рейвел також. Бачу, ви не чули про Аннетт Рейвел? Проте iсторiя однiеi також е iсторiею iншоi. Повiрте менi, ви нiчого не знаете про Фелiсiю Болт, якщо не знаете iсторii Аннетт Рейвел.

Вiн витяг свого годинника й поглянув на нього.

– Лише пiвгодини до наступноi зупинки. У мене е час розповiсти ту iсторiю, звичайно, якщо ви маете бажання ii почути?

– Будь ласка, розкажiть, – тихо вимовив доктор.

– Я вражений, – сказав канонiк. – Вражений.

Сер Джордж Дюран усiвся так, наче готовий дуже уважно слухати.

– Мое iм’я, джентльмени, – почав iхнiй дивний попутник, – Рауль Летардо. Ви щойно згадували англiйську ледi, мiс Слейтер, яка любилась у благодiйностi. Я народився в тому рибальському селищi в Бретанi, i, коли моi батьки загинули в залiзничнiй аварii, саме мiс Слейтер прийшла на допомогу й урятувала мене вiд того, що у вас в Англii називають робiтничим домом. Пiд ii опiкою було близько двадцяти дiтей, дiвчаток та хлопчикiв. Помiж них були i Фелiсiя Болт, i Аннетт Рейвел. Якщо менi не вдасться описати для вас особистiсть Аннетт, джентльмени, то вам нiчого не зрозумiти. Вона була дитиною матерi, яку називають «fille de joie»[4 - Блудниця (фр.)] i яка померла вiд сухот, покинута своiм коханцем. Мати була танцiвницею, i Аннетт також прагнула танцювати. Коли я ii побачив уперше, iй було одинадцять рокiв, пуголовок з глумливим i промовистим поглядом невперемiнно, маленьке створiння, сповнене полум’ям i життям. І одразу, так, одразу вона зробила мене своiм рабом. Було так: «Раулю, зроби це для мене», «Раулю, зроби те для мене». А я… я пiдкорювався. Я ii вже обожнював, i вона про це знала.

Ми разом ходили до берега, нас трое, бо Фелiсiя також ходила з нами. І там Аннетт скидала свое взуття та панчiшки й танцювала на пiску. І потiм, коли, знесилена, падала додолу, вона розповiдала про те, що мрiяла робити та ким стати.

– Побачите, я стану славетною. Так, надзвичайно славетною. Я матиму сотнi й тисячi шовкових панчiх, iз найкращого шовку. І я мешкатиму в шикарних апартаментах. Усi моi коханцi будуть молодими, красивими й багатими. І коли я танцюватиму, увесь Париж приходитиме подивитись на мене. Вони кричатимуть, i пищатимуть, i верещатимуть, i божеволiтимуть вiд моiх танцiв. А зимою я не танцюватиму. Поiду на пiвдень, до сонця. Туди, де вiлли з апельсиновими деревами. Я з’iм один плiд. Лежатиму пiд сонцем на шовкових подушках i iстиму апельсини. Щодо тебе, Раулю, я тебе нiколи не забуду, якою б багатою чи славетною не стала. Я захищатиму тебе й допоможу з кар’ерою. А Фелiсiя стане моею покоiвкою… хоча нi, у неi такi незграбнi руки. Глянь на них, якi вони великi та грубi.

Фелiсiя на це дуже сердилась. Та Аннетт продовжувала ii дражнити:

– Вона так схожа на справжню ледi: така елегантна, така витончена. Замаскована принцеса… ха-ха.

– Моi батько i мати були одруженi, а це вже бiльше, нiж ти можеш сказати про своiх, – злiсно огризалася Фелiсiя.

– Так, i твiй батько вбив твою матiр. Як мило бути дочкою вбивцi.

– Твiй батько покинув твою матiр гнити, – не зупинялася Фелiсiя.

– А, так, – замислювалась Аннетт. – Pauvre Maman[5 - Бiдна мама (фр.)]. Потрiбно бути сильним i здоровим. Це найважливiше: сильним i здоровим.

– Я сильна, наче кiнь, – хвалилася Фелiсiя.

І вона насправдi була сильною, удвiчi мiцнiшою за будь-яку дiвчину в притулку. І нiколи не хворiла.

Та вона була дурненькою, самi розумiете, дурною, як дикий звiр. Мене часто цiкавило, чому Фелiсiя так переслiдувала Аннетт. Вона була наче зачарована. Деколи, гадаю, вона справдi ненавидiла Аннетт, адже та погано до неi ставилася: знущалася над бiдолахою через ii повiльнiсть i тупiсть, цькувала ii перед iншими. Я бачив, як Фелiсiя полотнiла вiд злостi. Інколи менi здавалось, що вона стисне своi пальцi навколо шиi Аннетт i витрясе з неi душу. У неi не вистачало iнтелекту, щоб вiдповiсти на глузування суперницi, але з часом вона зрозумiла, що один випад завжди дiяв, зрозумiла (те, що я завжди знав), що Аннетт заздрила ii мiцнiй статурi, та iнстинктивно била в уразливе мiсце бронi свого ворога.

Одного дня до мене пiдiйш

а дуже радiсна Аннетт.

– Раулю, – сказала вона, – сьогоднi посмiемось над тiею дурепою Фелiсiею. Помремо вiд смiху.

– Що ти вигадала?

– Ходiмо за той хлiвчик, i я тобi розповiм.

Було схоже на те, що Аннетт десь дiстала якусь книгу. Частину тексту вона навiть не зрозумiла, i справдi, книга була занадто складною для неi. То були раннi дослiдження з гiпнозу.

– Тут iдеться про яскравий предмет. Мiдна ручка вiд мого лiжка вiдкручуеться. Я змусила Фелiсiю дивитися на неi вчора ввечерi. «Дивись просто на неi, – сказала, – не вiдводь очей». А потiм я нею покрутила. Раулю, менi стало моторошно. Їi очi мали вигляд такий дивний, такий дивний. «Фелiсiе, завжди робитимеш те, що я тобi скажу», – мовила я до неi. «Завжди робитиму те, що ти менi скажеш, Аннетт», – вiдповiла вона. А потiм… потiм я кажу: «Завтра принесеш сальну свiчку на iгровий майданчик о дванадцятiй годинi та почнеш ii iсти. І якщо хтось запитае, скажеш, що це найсмачнiше galette, яке ти коли-небудь смакувала». О, Раулю! Ти тiльки уяви.

– Але вона нiколи такого не зробить, – запротестував я.

– Так написано в книжцi. Не те щоб я дуже вiрила цьому… проте, о! Раулю, якщо те, про що там iдеться, – правда, то ми добряче розважимось!

Я також уважав таку вигадку дуже смiшною. Ми розповiли про це нашим друзям, i о дванадцятiй усi були на гральному майданчику. Пунктуальна до хвилини, там же з’явилася Фелiсiя зi шматком свiчки в руцi. Чи повiрите ви менi, мсье, що вона почала урочисто ii гризти? Ми всi були просто в iстерицi! Час вiд часу хтось iз дiтей пiдходив до неi й так офiцiйно запитував: «Ти там щось добреньке iси, Фелiсiе, еге ж?» А вона вiдповiдала: «Авжеж, це найсмачнiше galette, яке я коли-небудь пробувала». І тодi ми просто падали додолу зо смiху. Ми так голосно смiялись, що той галас, здавалося, розбудив Фелiсiю, i вона зрозумiла, що робить. Дiвчина здивовано блимнула очима, глянула на свiчку, потiм на нас. Провела рукою по чолу.

– А що я тут роблю? – пробурмотiла вона.

– Ти свiчку iси, – закричали ми.

– Я змусила тебе це робити. Я змусила тебе це робити, – репетувала Аннетт, пританцьовуючи.

Фелiсiя лише дивилася на все якийсь час. Потiм повiльно пiдiйшла до Аннетт.

– То це ти… ти зробила з мене посмiховисько? Я, здаеться, згадую. Ах! Я вб’ю тебе за це.

Вона говорила тихим голосом, проте Аннетт раптом вiдскочила вiд неi й сховалася за мою спину.

– Порятуй мене, Раулю! Я боюся Фелiсii. То був лише жарт, Фелiсiе. Лише жарт.

– Менi такi жарти не подобаються, – мовила та. – Зрозумiло? Ненавиджу тебе. Ненавиджу вас усiх.

Раптом вона заплакала й подалась геть.

Аннетт, гадаю, сама злякалася результату свого експерименту й не намагалася бiльше його повторити. Проте вiд того дня ii влада над Фелiсiею, здавалось, збiльшилася.

Тепер я думаю, що Фелiсiя завжди ii ненавидiла, проте не могла триматися вiд неi на вiдстанi. Вона ходила за Аннетт, як песик.

Невдовзi по цьому, мсье, менi знайшли вакансiю, i я приходив до притулку лише зрiдка на вихiднi. Бажання Аннетт стати танцiвницею нiхто не сприйняв усерйоз, проте з роками в неi виробився досить приемний спiвочий голос, i мiс Слейтер дала згоду на те, щоб ii навчали спiву.

Лiнивою вона – маю на увазi Аннетт – не була. Працювала iз запалом, без вiдпочинку. Мiс Слейтер, певно, взяла собi за обов’язок стежити за тим, щоб дiвчина не працювала надто важко. Одного разу ледi говорила зi мною про неi.

– Тобi завжди подобалась Аннетт, – сказала вона. – Переконай ii не працювати так важко. Останнiм часом у неi з’явився кашель, який мене непокоiть.

Згодом через свою роботу я опинився далеко звiдти. Спочатку отримав одного чи два листи вiд Аннетт, але потiм запала тиша. Пiсля цього протягом п’яти рокiв я перебував за кордоном.

Зовсiм випадково, коли я повернувся до Парижа, мою увагу привернула афiша, що рекламувала Аннетт Равеллi, там була i ii свiтлина. Я одразу ж упiзнав дiвчину. Того вечора попрямував до згаданого театру. Аннетт спiвала по-французьки й по-iталiйськи. Вона була неперевершеною на сценi. Пiсля цього я вiдвiдав ii в роздягальнi. Вона одразу ж мене прийняла.

– Ой, Раулю! – залементувала вона, протягуючи до мене своi бiлi руки. – Як чудово! Де ж ти був усi цi роки?

Я б iй розповiв, та вона не дуже хотiла слухати.

– Бачиш, я майже бiля своеi мети!

Вона трiумфально вказала рукою на кiмнату, наповнену букетами.

– Наша добра мiс Слейтер, напевне, пишаеться твоiми успiхами.

– Та стара? Зовсiм нi. Вона мене готувала, знаеш, для консерваторii. Пристойний концертний спiв. Проте я… Я – творець. Саме тут, на естраднiй сценi, я можу виразити себе.

Тiеi митi увiйшов красивий чоловiк середнього вiку. Вiн був дуже вишуканим. Із його поведiнки я швидко здогадався, що то був покровитель Аннетт. Незнайомець косо на мене глянув, i дiвчина прояснила ситуацiю.

– Це – друг дитинства. Вiн заiхав до Парижа, побачив мою фотографiю на афiшi й et voil?!

Тодi той чоловiк став привiтнiшим та ввiчливiшим. У моiй присутностi вiн дiстав браслет iз

рубiнами й дiамантами та почепив його на зап’ястя Аннетт. Коли я пiдвiвся йти, вона трiумфально на мене глянула й прошепотiла.

– Я досягла мети, чи не так? Бачиш? Передi мною весь свiт.

Щойно дверi за мною зачинилися, почувся ii кашель, рiзкий сухий кашель. Спадок вiд сухотноi матерi.

Я побачив ii ще через два роки. Вона знову знайшла прихисток у мiс Слейтер. Їi кар’ера занепала. Аннетт мала ту стадiю туберкульозу, про яку лiкарi говорили, що вже не можна нiчого вдiяти.

Ах! Нiколи не забуду того, якою ii побачив. Вона лежала пiд якимось накриттям у саду. Їi тримали надворi й удень i вночi. Щоки ii запали й хворобливо багрянiли, очi були блискучi та гарячковi, i вона постiйно кашляла.

Мене налякала розпука, з якою Аннетт мене тодi зустрiла.

– Рада тебе бачити, Раулю. Знаеш, вони кажуть… що навряд чи я одужаю? Говорять за моею спиною, розумiеш. А в очi – утiшають i заспокоюють. Але це неправда, Раулю, неправда! Я не дозволю собi померти. Померти? Маючи попереду таке прекрасне життя? Воля до життя – ось що важливо. Усi хорошi лiкарi так тепер говорять. Я не з тих слабодухiв, що здаються. Я вже почуваюся набагато краще… безкiнечно краще, чуеш мене?

Вона пiдвелася на лiктях, щоб ii краще чули, i впала назад вiд нападу кашлю, що терзав худеньке тiло.

– Кашель – то пусте, – задихалася вона. – І кровотечi мене не лякають. Я ще здивую лiкарiв. Воля – ось що важливо. Запам’ятай, Раулю, я житиму.

Було так шкода, розумiете, так шкода.

І саме тодi увийшла Фелiсiя Болт iз тацею. Склянка гарячого молока. Вона дала ii Аннетт i дивилась, як та п’е, iз таким виразом обличчя, який важко було описати. То було якесь надмiрне задоволення.

Аннетт також це помiтила. Вона зi злiстю жбурнула склянку додолу, i та розбилася вщент.

– Бачиш ii? Вона на мене так завжди дивиться. Радiе з того, що я помираю. Так, зловтiшаеться з того. А вона така здорова та мiцна. Глянь на неi, нi дня не хворiла, оця! І все даремно. Який сенс з ii мiцного тулуба? Для чого вона може його використати?

Фелiсiя нахилилась i зiбрала скалки побитоi склянки.

– Я не ображаюсь на ii балачки, – озвалася спiвочим голосом. – Яке це мае значення? Я поважна дiвчина, саме так. Вона ж незабаром пiзнае полум’я чистилища. Я – християнка, це все, що скажу.

– Ти ненавидиш мене! – кричала Аннетт. – Ти мене завжди ненавидiла. Ах! Та я все одно можу тебе зачарувати. Я можу змусити тебе робити те, що захочу. Ось глянь, якщо я тебе попрошу, ти станеш на колiна передi мною, на травi.

– Це абсурд, – мовила Фелiсiя нервово.

– Проте це саме так, ти це зробиш. Станеш. Щоби вдовольнити мене. На колiна! Я, Аннетт, наказую тобi. На колiна, Фелiсiе.

Чи то сталося завдяки чарiвливому благанню в ii голосi, чи завдяки якимось прихованим причинам, та Фелiсiя пiдкорилася. Вона повiльно опустилась на колiна, широко розпростерла руки, обличчя стало пусте й дурнувате…

Аннетт вiдкинула голову й засмiялась… Смiх лунав наплив за напливом.

– Глянь на неi, на ii дурне обличчя! Який вона мае смiховинний вигляд. Можеш пiдвестися, Фелiсiе, дякую! Не сердься на мене. Я – твоя володарка. Ти повинна робити те, що я кажу.

Знесилена, вона лягла на подушки. Фелiсiя взяла тацю й повiльно попрямувала геть. Один раз оглянулася через плече, i мене аж налякав той сповнений жеврiйноi образи погляд.

Мене не було, коли Аннетт померла. Та я впевнений: це було жахливо. Вона так трималася за життя, боролася зi смертю, як божевiльна. Знову й знову, задихаючись, дiвчина говорила: «Я не помру… чуете? Не помру. Я житиму… житиму…»

Це менi розповiдала мiс Слейтер, коли шiсть мiсяцiв потому я прибув ii вiдвiдати.

– Мiй бiдний Раулю, – говорила вона добродушно. – Ти любив ii, чи не так?

– Завжди… завжди. Та навiщо я iй був потрiбен? Не говорiмо про це. Вона померла… така виняткова, така сповнена жагучого життя…

Мiс Слейтер була спiвчутливою жiнкою. Вона продовжила розмову про щось iнше. Ледi дуже непокоiлася через Фелiсiю. З дiвчиною стався незрозумiлий нервовий зрив, i з тих пiр вона поводилася дивно.

– Знаеш, – промовила мiс Слейтер, мить повагавшись, – що вона вчиться грати на пiанiно?

Я не знав i був дуже здивований це почути. Фелiсiя… учиться грати на пiанiно! Я мiг би прямо заявити, що та дiвчина однiеi ноти вiд iншоi не вiдрiзнить.

– Кажуть, у неi талант, – продовжувала мiс Слейтер. – Я не можу цього зрозумiти. Я завжди вважала ii… власне, Раулю, ти сам знаеш, вона завжди була дурненькою дiвчиною.

Я кивнув.

– Вона деколи так дивно поводиться… Навiть не знаю, що думати.

Кiлька хвилин по тому я увiйшов у читальну залу. Фелiсiя грала на пiанiно. Виконувала арiю, яку спiвала Аннетт, коли я чув ii в Парижi. Ви розумiете, мсье, це мене дуже вразило. І тодi, коли вона почула, що я увiйшов, зупинила гру й поглянула на мене: в очах насмiшка та розум. На мить я подумав… Власне, не хочу говорити, що я подумав.

– Tiens![6 - Подумати тiльки! (фр.)] – сказала вона. – То це таки ви… мсье Рауль.

Не можу описати те, як вона це вимовила. Дл

Аннетт я завжди був Раулем. Та Фелiсiя, вiдтодi як ми зустрiлись уже дорослими, завжди зверталася до мене мсье Рауль. Але те, як вона вимовила це зараз, було зовсiм iншим… наче мсье, з легким наголосом, було для неi кумедним.

– Що ж, Фелiсiе, – збиваючись, вимовив я. – Ти сьогоднi маеш зовсiм iнший вигляд.

– Справдi? – вiдповiла вона. – Дивно це. Та не будь таким офiцiйним, Раулю… Вирiшено, я називатиму тебе Раулем… чи ми разом не грались у дитинствi?… Життя створене для радостi. Поговорiмо про бiдну Аннетт… ту, що померла й уже похована. Чи вона в чистилищi, я все гадаю, чи де?

І вона почала наспiвувати уривок з пiснi… не дуже мелодiйно, та мою увагу привернули слова.

– Фелiсiе! – закричав я. – Ти розмовляеш iталiйською?

– Чому б нi, Раулю? Можливо, я не така дурненька, якою прикидаюсь, – смiялася вона з моеi розгубленостi.

– Не розумiю… – почав я.

– То я тобi поясню. Я – хороша акторка, хоча нiхто цього не пiдозрюе. Можу грати рiзнi ролi… i роблю це дуже добре.

Вона знову розсмiялась i вибiгла з кiмнати, перш нiж я ii змiг зупинити.

Я знову ii побачив перед тим, як пiти. Вона спала в м’якому крiслi. Голосно хропiла. Я стояв, дивлячись на неi i зачаровано, i з огидою. Раптом вона прокинулася, здригнувшись. Їi очi, невиразнi й неживi, зустрiлися з моiми.

– Мсье Рауль, – механiчно пробурмотiла вона.

– Так, Фелiсiе, менi вже час iти. Зiграеш менi ще раз перед тим, як я пiду?

– Я? Грати? Ви надi мною жартуете, мсье Раулю.

– Ти не пам’ятаеш, як грала для мене вранцi?

Вона похитала головою.

– Я грала? Як може грати така бiдна дiвчина, як я?

Вона замовкла на якийсь час, наче замислившись, тодi кивнула до мене, щоб я ближче пiдiйшов.

– Мсье Раулю, у цьому будинку вiдбуваються дивнi речi! Зi мною грають злi жарти. Переводять годинники. Так, так, я знаю, що кажу. І це все – вона.

– Хто вона?

– Та Аннетт. Та злюка. Вона знущалася надi мною за життя. А тепер, коли померла, то приходить з того свiту знущатися.

Я дивився на Фелiсiю. Було помiтно, що iй дуже страшно, такi переляканi очi.

– Вона – погана, ота. Така погана, вам кажу. Вона забирае хлiб iз твого рота, одяг з твого плеча, душу з твого тiла…

Фелiсiя раптом схопила мене.

– Менi страшно, кажу вам… страшно. Я чую ii голос… не вухами… нi, не вухами. Тут, у мене в головi… – вона постукала себе по чолу. – Вона мене виживе… виживе мене повнiстю, i що я тодi робитиму, що вiд мене залишиться?

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Виноски

1

Персонажа мiстера Мейгерна з оповiдання було перейменовано на мiстера Мейг’ю для театральноi постановки, i пiзнiше вiн став Джоном Мейг’ю в телеп’есi Бi-Бi-Сi. (Примiтка Сари Фелпс)

2

Вiдома справа (фр.)

3

Демiмонд, пiвсвiт (фр.) – люди, поведiнка яких не вiдповiдае моральним чи соцiальним стандартам, прийнятим бiльшiстю суспiльства. Наприкiнцi ХІХ столiття так iронiчно називали авантюристiв, шахраiв, утриманок, спiвачок, артисток, якi манерами й способом життя намагалися наслiдувати аристократiю.

4

Блудниця (фр.)

5

Бiдна мама (фр.)

6

Подумати тiльки! (фр.)

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить