Убивство Роджера Екройда
Агата Крiстi

Еркюль Пуаро
Еркюль Пуаро береться за чергове розслiдування. Проте цього разу випадок здаеться детективу надзвичайно банальним: в англiйському мiстечку помирае дехто мiсiс Феррас, заможна вдовиця. Мiстяни вважають, що це самогубство, доки не знаходять убитим Роджера Екройда – вдiвця, який збирався одружитися з мiсiс Феррас. Справа набувае цiкавого повороту. Пiд пiдозрою опиняеться майже все оточення жертв. Та найбiльше мотивiв для вбивства мае Ральф Пейтон – спадкоемець убитого Роджера, що буквально «загруз» у боргах… Звичайне розслiдування перетворюеться на складну головоломку, сповнену таемниць i загадок. Убивцею може виявитися будь-хто…

Агата Крiстi

Убивство Роджера Екройда

Agatha Christie

The Murder of Roger Ackroyd

© Hemiro Ltd, видання украiнською мовою, 2018

© Книжковий Клуб «Клуб Сiмейного Дозвiлля», художне оформлення, 2018

* * *

Агату Крiстi в усьому свiтi знають як королеву детективу. Близько мiльярда примiрникiв ii творiв продано англiйською мовою, iще один мiльярд – у перекладi ста iноземними мовами. Вона – найпопулярнiший автор усiх часiв. За кiлькiстю перевидань ii книги поступаються лише Бiблii та творам Шекспiра. Їi перу належать вiсiмдесят детективних романiв i збiрок оповiдань, дев’ятнадцять п’ес i шiсть романiв, написаних пiд псевдонiмом Мерi Вестмейкот.

Перший роман Агати Крiстi – «Таемнича пригода в Стайлзi» – написано наприкiнцi Першоi свiтовоi вiйни, у якiй письменниця брала участь у складi волонтерського медичного загону. У цьому романi вона створила образ Еркюля Пуаро – маленького бельгiйського детектива, якому судилося стати найзнаменитiшим героем лiтератури детективного жанру пiсля Шерлока Голмса. Цей роман було опублiковано у видавництвi «Бодлi-Гед» 1920 року.

Пiсля цього Агата Крiстi щороку випускала по книжцi, а 1926 року – шедевр «Убивство Роджера Екройда». То була ii перша книга у видавництвi «Колiнз», що започаткувала iхню плiдну й ефективну спiвпрацю, яка тривала п’ятдесят рокiв i породила сiмдесят книг. «Убивство Роджера Екройда» – це також перша книга Агати Крiстi, яку було iнсценовано – за назвою «Алiбi» – й успiшно поставлено на сценi одного з лондонських театрiв Вест-Енду. «Пастка на мишей» – найславетнiша п’еса письменницi – була вперше поставлена 1952 р. i не сходить зi сцени протягом найтривалiшого в iсторii театральних вистав часу.

У 1971 р. Агата Крiстi отримала титул Дами Британськоi Імперii. Померла 1976 р., i кiлька ii творiв вийшли друком посмертно. Найуспiшнiший бестселер письменницi – «Сонне вбивство» – з’явився друком дещо згодом, того ж таки року, пiсля чого вийшли ii автобiографiя та збiрка оповiдань «Останнi справи мiс Марпл», «Пригода в затоцi Поленза» й «Доки тривае свiтло». У 1998 р. «Чорна кава» стала першою з п’ес Агати Крiстi, на сюжетi якоi iнший автор, Чарлз Осборн, вибудував свiй роман.

Пункi, якiй до вподоби традицiйнi детективнi iсторii, вбивство, дiзнання та пiдозра, що падае на всiх по черзi!

Роздiл перший. Доктор Шеппард

Мiсiс Феррас померла вночi четверга iз шiстнадцятого на сiмнадцяте вересня. По мене послали о восьмiй годинi ранку п’ятницi сiмнадцятого. Менi нiчого не вдалося удiяти: вона померла за кiлька годин до мого приходу.

Минуло лише кiлька хвилин по дев’ятiй, а я вже повернувся додому. Вiдiмкнув вхiднi дверi та навмисно трохи загаявся в холi, вiшаючи капелюх i легке пальто, завбачливо одягнуте, щоб захиститися вiд свiтанкового холоду ранньоi осенi. Насправдi я був дуже засмученим i схвильованим. Визнаю, тодi я ще не мiг передбачити подiй подальших кiлькох тижнiв. І навiть не намагався цього зробити. Однак iнтуiцiя нашiптувала менi, що попереду неспокiйнi часи.

З iдальнi, по лiвий бiк вiд мене, було чути дзенькiт чайних чашок i сухе покашлювання моеi сестри Керолайн.

– Джеймсе, то ти? – гукнула вона.

Дивне запитання, кому б то ще бути. Вiдверто кажучи, саме через сестру я й затримався у холi. Девiз родини мангустiв, як писав Кiплiнг, це: «Пiди та дiзнайся». Якщо Керолайн колись вирiшить мати герб, я безумовно пораджу iй зобразити мангуста, що стоiть на заднiх лапах. Першу частину гасла можна було би пропустити: Керолайн спроможна дiзнатися що завгодно, спокiйно сидячи вдома. Я не знаю, як iй це вдаеться, але це так. Пiдозрюю, що ii розвiдка – то прислуга й торговцi. Коли Керолайн виходить, вона не збирае новини, а поширюе iх. І на цьому вона таки знаеться.

Власне, саме така ii особливiсть i була причиною моiх нападiв тривоги. Хай що я зараз не розповiв би Керолайн про смерть мiсiс Феррас, за пiвгодини про це знатиме все село. Як фахiвець я, звiсно, намагаюся остерiгатись. Ось чому звик завжди приховувати вiд сестри всю можливу iнформацiю. Зазвичай iй однаково все стае вiдомо, проте я отримую моральне задоволення вiд усвiдомлення, що то не моя провина.

Чоловiк мiсiс Феррас помер трохи бiльше як рiк тому, а Керолайн невтомно стверджуе (без будь-яких на те пiдстав), що його отруiла дружина.

она iгноруе моi незмiннi заперечення, що мiстер Феррас помер вiд гострого гастриту, якому посприяло хронiчне зловживання алкогольними напоями. Симптоми гастриту й отруення миш’яком – тут я погоджуюся – дуже схожi, але Керолайн вибудовуе своi звинувачення на зовсiм iнших припущеннях.

– Лише подивися на неi, – постiйно чую вiд сестри.

Мiсiс Феррас, попри не першу молодiсть, була дуже привабливою жiнкою, завжди одягненою, хоч i невигадливо, проте зi смаком. Утiм, багато жiнок купують одяг у Парижi, та не обов’язково через це отруюють своiх чоловiкiв.

Нерiшуче стоячи в холi з такими думками в головi, я знову почув голос Керолайн – цього разу iз рiзкiшими нотками:

– Джеймсе, що ти там робиш? Чому не йдеш снiдати?

– Саме йду, люба, – поквапливо озвався я. – Вiшав пальто.

– За цей час ти мiг би з десяток пальт повiсити.

Їi правда. Мiг би.

Увiйшовши до iдальнi, я звично чмокнув Керолайн у щiчку та взявся снiдати беконом iз яйцями. Бекон уже охолов.

– У тебе був раннiй виклик, – зауважила Керолайн.

– Так, – вiдповiв я. – У «Королiвську галявину». Мiсiс Феррас.

– Знаю, – мовила сестра.

– Звiдки знаеш?

– Менi сказала Еннi.

Еннi – покоiвка. Мила дiвчина, але невиправна балакуха.

Запала тиша. Я продовжував iсти бекон з яйцями. Кiнчик довгого й тонкого сестриного носа аж сiпався, як завжди бувало, коли щось ii цiкавило чи хвилювало.

– Ну? – запитала вона.

– Прикрий випадок. Нiчого не вдiеш. Вочевидь, вона померла ввi снi.

– Знаю, – повторила сестра.

Цього разу я роздратувався.

– Ти не можеш знати, – вихопилося в мене. – Я й сам не знав, коли дiстався туди, а я ще нiкому не говорив. Коли ця дiвчина, Еннi, знае, то вона, певне, провидиця.

– Менi сказала не Еннi, а молочник. Вiн почув це вiд куховарки Феррас.

Як я вже згадував, Керолайн, аби щось дiзнатися, не треба навiть виходити. Вона сидить удома, а новини плинуть до неi самi.

– Вiд чого вона померла? – продовжувала сестра. – Серцева недостатнiсть?

– А цього молочник не сказав? – саркастично поцiкавився я.

Не варто марнувати сарказм на Керолайн: вона все сприймае серйозно та належно вiдповiдае.

– Вiн не знав, – пояснила вона.

Зрештою, Керолайн таки довiдаеться. Краще почути вiд мене.

– Смерть вiд передозування вероналом. Останнiм часом вона пила його вiд безсоння. Мабуть, випила завелику дозу.

– Нiсенiтниця, – негайно видала Керолайн. – Вона зробила це навмисне. І не супереч менi!

Цiкаво, що коли ви таемно переконанi в дечому, проте не хочете цього визнати, то починаете люто заперечувати, почувши це вiд когось iншого. Я вiдразу ж обурився.

– Ти знову за свое, – дорiкнув я. – Квапишся ляпнути нi сiло нi впало. З якого це дива мiсiс Феррас вирiшила покiнчити життя самогубством? Удова, ще доволi молода, заможна, при доброму здоров’i. Живи i насолоджуйся. Безглуздя якесь.

– Зовсiм нi. Навiть ти мав би помiтити, як вона змiнилася. Це тривало десь упродовж останнiх пiвроку. Схоже, ii мучили кошмари. Ти сам щойно визнав, що вона не могла заснути.

– Твiй дiагноз? – спокiйно запитав я. – Нещасна любов, гадаю?

Моя сестра похитала головою.

– Муки совiстi, – iз насолодою вимовила вона.

– Муки совiстi?

– Так. Ти не повiрив менi, коли я говорила, що то вона отруiла свого чоловiка. Тепер я впевнена як нiколи.

– Не думаю, що ти мислиш логiчно, – сказав я. – Насправдi, якби жiнка наважилася на такий злочин, як убивство, то холоднокровно насолоджувалася би плодами свого вчинку, не переймаючись такою дурнуватою сентиментальнiстю, як докори сумлiння.

Керолайн похитала головою.

– Може, такi жiнки й iснують, але мiсiс Феррас до них не належала. Вона була клубком нервiв. Нестримне бажання змусило ii позбутися свого чоловiка: вона була не з тих, хто здатний витримувати страждання. А немае жодних сумнiвiв, що дружина такого чоловiка, як Ешлi Феррас, невимовно страждала…

Я кивнув.

– І вiдтодi те, що вона скоiла, переслiдувало ii. Не можу не жалiти ii.

Сумнiваюся, що Керолайн хоч трохи жалiла мiсiс Феррас за ii життя. Тепер, коли жiнка перенеслася туди, де (ймовiрно) не зможе носити паризьких обновок, Керолайн готова дозволити собi нiжнi почуття жалю та розумiння до неi.

Я запевнив iй, що сама думка про це – безглузда. Я мусив наполягати, бо в душi й сам погоджувався принаймнi з частиною сказаного. Але недобре, що Керолайн осягнула iстину просто натхненна здогадками. Я не збирався заохочувати таке. Вона пройдеться селом, розповсюджуючи свою точку зору, а всi вважатимуть, що ii пiдгрунтя – медична iнформацiя вiд мене. Життя – це випробування!

– Дурницi! – вигукнула Керолайн у вiдповiдь на моi критичнi зауваження. – Ще побачиш. Ставлю десять фунтiв проти одного, що вона залишила лист-сповiдь.

– Вона не залишала нiякого листа, – зопалу кинув я, не подумавши, чим обернеться для мене це зiзнання.

– О! – видала Керолайн. – То ти таки цiкавився, еге ж? Джеймсе, я впевнена, глибоко в душi ти вважаеш так само, як i я. А ти старий i хитрий лис!

– Завжди варто припу

кати можливiсть самогубства, – вiдкарбував я.

– Буде розслiдування причин смертi?

– Можливо. Це залежить вiд багатьох речей. Для розслiдування достатньо, щоб я з абсолютною впевненiстю констатував, що надмiрну дозу випито випадково.

– А ти абсолютно впевнений? – проникливо запитала сестра.

Я не вiдповiв. Просто встав з-за столу.

Роздiл другий. Хто е хто у Кiнгз-Ебботi

Допоки продовжу розповiдати про те, що я сказав Керолайн i що вона сказала менi, було б добре, щоб ви мали хоч якесь уявлення про нашу, так би мовити, мiсцеву географiю. Наше село Кiнгз-Еббот, гадаю, схоже на будь-яке iнше село. Найближче велике мiсто – Кранчестер – вiд нас за дев’ять миль. У нас е велика залiзнична станцiя, невеличка пошта й два «Унiвермаги», що конкурують мiж собою. Працездатнi чоловiки зазвичай iще замолоду вирушають iз нашого села на пошуки кращоi долi, а тут проживае багато самотнiх ледi та вiйськових у вiдставцi. Наше дозвiлля i розваги можна пiдсумувати одним словом – «плiтки».

У Кiнгз-Ебботi е тiльки два вартi уваги будинки. Один – «Королiвська галявина», залишений мiсiс Феррас ii покiйним чоловiком. Інший, «Парк папоротi», належить Роджеру Екройду. Екройд завжди цiкавив мене як чоловiк, який узагалi не нагадував сiльського сквайра, хай якими би ви iх не уявляли. Вiн радше скидався на одного з тих рум’янощоких спортсменiв, якi завжди з’являлися на початку першого акту старомодноi музичноi комедii, дiя якоi розгортаеться на сiльському вигонi, i зазвичай спiвали пiсню про те, що збираються до Лондона. Тепер ми маемо ревю, а сiльськi сквайри вийшли iз музичноi моди.

Власне, Екройд насправдi й не сквайр. Вiн дуже успiшний виробник (якщо не помиляюся) вагонних колiс. Чоловiк пiд п’ятдесят, iз рум’яним обличчям i добродушним характером, нерозлийвода iз сiльським священиком, щедро жертвуе на церковнi фонди (хоча, за чутками, дуже скупий у особистих витратах), пiдтримуе змагання з крикету, клуби для юнакiв i спiлки ветеранiв-iнвалiдiв. Практично, вiн – життя та душа нашого мирного Кiнгз-Еббота.

У двадцять один Роджер Екройд закохався у вродливу жiнку, рокiв на п’ять-шiсть старшу за нього, й одружився з нею. Вона мала прiзвище Пейтон i була вдовою з дитиною. Історiя того шлюбу коротка та болiсна. Направду мiсiс Екройд була алкоголiчкою. Через чотири роки пiсля весiлля алкоголь загнав ii у могилу.

Упродовж подальших рокiв Екройд не виявляв бажання вдруге спiзнати радощiв шлюбу. Синовi дружини вiд ii першого шлюбу на час, коли померла його мати, було лише сiм. Тепер йому двадцять п’ять. Екройд завжди вважав його своiм сином i вiдповiдно виховував. Але хлопчина той вирiс свавiльним, тож е постiйним джерелом тривог i турбот свого вiтчима. Попри все, усi ми в Кiнгз-Ебботi дуже любимо Ральфа Пейтона. Хоча б тому, що вiн привабливий юнак.

Як я вже говорив ранiше, у нашому селi полюбляють плiткувати. Ще вiдразу всi зауважили, що мiстер Екройд i мiсiс Феррас дуже добре ладнають. По смертi ii чоловiка близькiсть стала ще помiтнiшою. Оскiльки iх постiйно бачили разом, усi гадали, що пiсля жалоби мiсiс Феррас стане мiсiс Роджер Екройд. Власне, це мало якусь узгодженiсть: дружина Роджера Екройда померла вiд пияцтва, а Ешлi Феррас був п’янюгою протягом багатьох рокiв до своеi смертi. Пасувало, щоби цi двi жертви зловживання алкоголем компенсували одне одному все, чого iм довелося зазнати у попереднiх шлюбах.

Сiм’я Феррас переiхала сюди понад рiк тому, а от Екройд уже багато рокiв жив тут у ореолi чуток. Доки рiс i мужнiв Ральф Пейтон, у будинку Екройда змiнилося кiлька економок, i на кожну з них Керолайн iз приятельками дивилися з пiдозрою. Не буде перебiльшенням сказати, що принаймнi п’ятнадцять рокiв усе село впевнено очiкувало на одруження Екройда з однiею зi своiх економок. Остання з них, небезпечна жiнка на iм’я мiс Рассел, царювала тут як повноправна господиня п’ять рокiв – удвiчi довше за будь-яку з ii попередниць. Вважали, що, якби не поява мiсiс Феррас, Екройд навряд чи уникнув би весiлля. Це та ще одна обставина – несподiване прибуття з Канади овдовiлоi невiстки Екройда з дочкою. Мiсiс Сесiл Екройд, удова молодшого брата-невдахи, обжилася в «Парку папоротi» i, на думку Керолайн, поставила мiс Рассел на належне мiсце.

Я не знаю достеменно, що таке «належне мiсце» (звучить холодно та неприемно), проте знаю, що мiс Рассел ходить iз пiдiбганими губами й виразом обличчя, який можу схарактеризувати як iдка посмiшка, i що висловлюе глибоку симпатiю до «любоi мiсiс Екройд, залежноi вiд милостi брата ii чоловiка. Хлiб пожертв такий гiркий, чи не так? Я особисто почувалася б жалюгiдно, якби не заробляла собi на прожиття».

Не знаю думки мiсiс Сесiл Екройд про захоплення Феррас, але, вочевидь, для неi вигiдно, щоб Екройд так i не одружився, хоча вона завжди виявляла особливу люб’язнiсть, мало не захоплення, пiд час зустрiчей iз мiсiс Феррас. Утiм, Керолайн стверджуе, що це нiчого не доводить.

Отаким клопотався Кiнгз-Еббот упродовж останнiх кiлькох рокiв. Ми обговорювали Екройда та його роман

з рiзних точок зору. Мiсiс Феррас посiла свое мiсце на сценi.

Тепер у калейдоскопi вiдбулися змiни. Із безневинних розмов про можливi весiльнi подарунки нас раптом закинуло в саме серце трагедii.

Прокручуючи цi та безлiч iнших питань у головi, я механiчно обходив своiх пацiентiв. Особливо цiкавих випадкiв не було, що, мабуть, складалося на краще, позаяк моi думки знову й знову поверталися до таемничоi смертi мiсiс Феррас. Чи наклала вона на себе руки? Звiсно, якби вона так учинила, то чи не залишила б записку iз поясненням, що замислила зробити? Жiнки (кажу з особистого досвiду), вирiшивши скоiти самогубство, здебiльшого волiють пояснити причину такого згубного вчинку. Вони прагнуть уваги.

Коли я бачив ii востанне? Не бiльше як тиждень тому. Поводилася вона цiлком природно. Ну, зважаючи на все.

Тодi я раптом згадав, що бачив ii, хоч i не розмовляв, учора. Вона гуляла з Ральфом Пейтоном, i я здивувався, бо не знав, що той у Кiнгз-Ебботi. Насправдi я вважав, що вiн зрештою посварився зi своiм вiтчимом: уже приблизно пiвроку його тут не зустрiчали. І от, вони разом iз мiсiс Феррас iшли, прихилившись головами, i вона дуже серйозно щось говорила.

Гадаю, що саме цiеi митi мене вперше огорнуло передчуття майбутнiх подiй. Іще нiчого конкретного, просто невиразне передчуття. Така серйозна розмова t?te-?-t?te[1 - Вiч-на-вiч (фр.). – Тут i далi прим. перекл.] мiж Ральфом Пейтоном i мiсiс Феррас напередоднi справила на мене неприемне враження.

Я все ще мiркував про це, коли майже вперся носом у Роджера Екройда.

– Шеппарде! – вигукнув вiн. – Саме вас я i шукаю. Страшний випадок.

– То ви вже чули?

Вiн кивнув. Я бачив, що для нього це болiсний удар. Його великi рум’янi щоки, здавалося, запали, i зазвичай веселий здоровань мав розбитий вигляд.

– Усе гiрше, нiж ви думаете, – тихо промовив вiн. – Слухайте, Шеппарде, менi треба з вами порозмовляти. Чи не повернетеся зараз зi мною?

– Навряд чи. Мушу навiдати ще трьох хворих i повернутися до дванадцятоi, на прийом пацiентiв.

– Тодi сьогоднi пополуднi… Нi, краще приходьте на вечерю. О сьомiй тридцять. Вам зручно?

– Так, чудово. Щось не так? Це пов’язано з Ральфом?

Не знаю, чому я сказав так… хiба тому, що часто це таки був Ральф.

Екройд втупився в мене невидющим поглядом, нiби не розумiючи. Я почав припускати, що насправдi десь вiдбуваеться щось погане. Ще нiколи я не бачив Екройда таким засмученим.

– Ральф? – невизначено перепитав вiн. – Нi, це не щодо Ральфа. Ральф зараз у Лондонi… Чорт! Он iде стара мiс Ганнетт. Не хочу говорити з нею про те страшне горе. Зустрiнемося пiзнiше, Шеппарде. О пiв на восьму.

Я кивнув, i вiн швидко вiдiйшов, покинувши мене в задумi. Ральф у Лондонi? Але вчора пополуднi вiн напевне був у Кiнгз-Ебботi. Мабуть, учора ввечерi чи сьогоднi вранцi вiн повернувся до мiста. Утiм, поведiнка Екройда не виказувала цього: вiн говорив так, наче Ральфа тут не було багато мiсяцiв.

Я бiльше не мiг замислюватися над цим. Мiс Ганнетт уже стояла бiля мене, жадаючи щось почути. За своею натурою мiс Ганнетт нагадувала мою сестру Керолайн, проте без умiння тiеi цiлити точно в яблучко, тож робила поквапливi висновки, чим додавала величностi здiбностям Керолайн. Не перевiвши й подиху, мiс Ганнетт засипала мене запитаннями.

Хiба ж не сумно, що таке сталося з бiдолашною мiсiс Феррас? Подейкують, вона вже багато рокiв була хронiчною наркоманкою. Яка пiдлiсть поширювати такi чутки! Та найжахливiше те, що зазвичай у таких небилицях е зерно правди. Нема диму без вогню! А ще кажуть, що мiстер Екройд дiзнався про це i розiрвав заручини, бо вони таки були. Вона, мiс Ганнетт, мае докази на пiдтвердження цього. Звiсно, я мушу все це знати – лiкарi завжди знають, але нiкому не розповiдають, так?

Говорячи все це, вона пронизувала мене очима: волiла побачити мою реакцiю на ii натяки. На щастя, постiйне спiлкування з Керолайн навчило мене зберiгати байдужий вираз обличчя та тримати напоготовi декiлька ухильних зауваг.

Тепер же я привiтав мiс Ганнетт iз тим, що вона не належить до тих злiсних плiткарок. Досить елегантна контратака, чи не так? Це збило ii з пантелику, i допоки вона отямилася, я пiшов.

Так, у задумi, я повернувся додому, де у приймальнi на мене вже чекали кiлька пацiентiв. Вiдпустивши, як я вважав, останнього, вирiшив перед обiдом трохи помiркувати в садку, коли помiтив, що на мене чекае ще одна пацiентка. Вона встала та сама пiдiйшла до мене, позаяк я завмер вiд здивування.

Хтозна, чому я так здивувався. Хiба через думку про мiс Рассел, нiби вона з крицi. Недуги плотi ii здолати не могли.

Економка Екройда – висока доглянута жiнка, проте грiзна на вигляд. У неi суворий погляд i так мiцно стиснутi вуста, що коли б я був пiдлеглою iй покоiвкою чи посудомийкою, то втiкав би лише вiд звуку ii крокiв.

– Доброго ранку, докторе Шеппард, – привiталася мiс Рассел. – Я була б дуже вдячна, якби ви глянули на мое колiно.

Я глянув, та, направду, це майже нiчого не дало. Мiс Рассел так непереконливо описувала

епевнi болi, що, коли б на ii мiсцi опинилася менш порядна жiнка, я б запiдозрив, що ця iсторiя надумана. На мить я припустив, що мiс Рассел навмисно вигадала клопiт з колiном, аби розпитати мене про смерть мiсiс Феррас, але незабаром зрозумiв, що принаймнi тут помилявся: вона мимохiть згадала трагедiю i край. Попри це, мiс Рассел нiбито прагнула затриматися i порозмовляти.

– Що ж, докторе, дякую вам за цю пляшечку мазi, – подякувала вона нарештi. – Та не вiрю, що вона хоч якось допоможе.

Я й сам не вiрив, але запротестував – за велiнням обов’язку. Зрештою, мазь не зашкодить, а свое ремесло треба вiдстоювати.

– Я не вiрю всiм цим лiкам, – правила свое мiс Рассел, зневажливо окидаючи поглядом мою колекцiю пляшечок. – Медичнi препарати завдають багато шкоди. Наприклад, звикання до кокаiну.

– Ну, як на те…

– Це явище дуже поширене у вищих колах суспiльства.

Упевнений у кращiй поiнформованостi мiс Рассел про вище суспiльство, я навiть не спробував сперечатися з нею.

– Просто скажiть менi отаке, докторе, – попросила мiс Рассел. – Припустiмо, ви справдi раб наркотикiв. Чи можна якось цьому зарадити?

На таке запитання не вiдповiси вiдразу. Я прочитав iй на цю тему коротку лекцiю, вислухану нею з великою увагою. Мене ж не полишала пiдозра, що вона намагаеться вивiдати щось про мiсiс Феррас.

– От, наприклад, веронал… – продовжував я.

Але, на диво, вероналом вона начебто не зацiкавилася. Натомiсть змiнила тему та поцiкавилась, чи справдi е такi рiдкiснi отрути, що iх надзвичайно важко виявити.

– О! – мовив я. – Бачу, ви читаете детективнi iсторii.

– Правда ваша, – зiзналася вона.

– Сенс детективноi iсторii, – сказав я, – полягае в тому, щоби вказати рiдкiсну отруту (можливо, з Пiвденноi Америки), про яку нiхто нiколи не чув i яку невiдоме плем’я дикунiв використовуе для отруення стрiл. Смерть вiд неi миттева, а захiдна наука безсила визначити ii. Ви таке маете на увазi?

– Так. Це насправдi можливо?

Я скрушно похитав головою.

– Боюся, що нi. Та, звiсно, е кураре.

Про кураре я розповiв iй чимало, та мiс Рассел нiбито знову втратила iнтерес. Вона лише запитала, чи знайдеться його трохи у моiй шафцi з отрутами, а коли я заперечив, то, здалося, зовсiм упав у ii очах.

Вона сказала, що iй час повертатися, i коли я проводжав ii до дверей приймальнi, гонг покликав на обiд.

Я й не пiдозрював, що мiс Рассел до вподоби детективнi iсторii. Мене дуже розважила вималювана в уявi картинка, як вона виходить зi своеi кiмнати виганьбити служницю, що завинила, а потiм повертаеться до спокiйного читання «Таемницi сьомоi смертi» чи чогось такого.

Роздiл третiй. Чоловiк, який вирощував кабачки

За обiдом я повiдомив Керолайн, що вечерятиму в «Папоротi». Сестра не заперечувала. Навпаки.

– Чудово, – сказала вона. – От i дiзнаешся про все. До речi, що там за клопiт з Ральфом?

– З Ральфом? – перепитав я. – Нiчого.

– Тодi чому вiн зупинився у «Трьох вепрах», а не у «Парку папоротi»?

У мене й на мить не виникло сумнiвiв у твердженнi Керолайн, що Ральф Пейтон перебувае в мiсцевому готелi. Достатньо було ii слова.

– Екройд говорив менi, що Ральф у Лондонi, – промовив я здивовано, вiдступивши вiд свого непорушного правила нiколи не дiлитися iнформацiею.

– О! – здивувалася i Керолайн. Я помiтив, як смикався ii нiс, доки вона це обдумувала. – Вiн прибув до «Трьох вепрiв» учора ввечерi, – зауважила вона. – Вiн i досi там. Учора ввечерi вiн зустрiчався з якоюсь дiвчиною.

Мене це зовсiм не здивувало: Ральф, мушу додати, бiльшiсть вечорiв гуляе з дiвчатами. Та мене таки вразило, що для розваг вiн обрав Кiнгз-Еббот, а не веселу столицю.

– З однiею з офiцiанток? – припустив я.

– Нi. Це все, що менi вiдомо. Вiн ходив на побачення. Не знаю з ким.

(Керолайн було гiрко таке визнати).

– Але здогадуюся, – продовжила моя невтомна сестра.

Я терпляче чекав.

– Зi своею двоюрiдною сестрою.

– З Флорою Екройд? – ошелешено вигукнув я.

Флора Екройд не була родичкою Ральфа Пейтона, та оскiльки Ральфа вже давно вважали сином Екройда, iх мали за родичiв.

– З Флорою Екройд, – повторила сестра.

– Але чому не пiти до «Папоротi», якщо бажаеш iз нею зустрiтися?

– Таемно зарученi, – виголосила Керолайн iз безмежним задоволенням. – Старий Екройд не хоче про це й чути, тому вони змушенi зустрiчатися отак.

Я бачив недолiки версii Керолайн, але втримався вiд зауваг. Невинна реплiка про нашого нового сусiда змiнила тему розмови.

У будинку по-сусiдству, «Модринах», нещодавно оселився чужинець. На превелике невдоволення Керолайн, iй не вдалося вивiдати про нього нiчого, крiм того, що вiн iноземець. Виявилося, що ii агентура – ненадiйна. Вочевидь, цей чоловiк споживае молоко, овочi, м’ясо та iнодi й мерлани, так само, як i будь-хто iнший, але нiхто з постачальникiв його цими продуктами не мав про нього жодноi iнформацii. Навiть його iм’я (здаеться, мiстер Порротт) викликало вiдчуття нереальностi. Єдине вiдоме про нього – це те, що вiн цiкавиться вирощуванням к

бачкiв.

Але, звiсно, не такоi iнформацii потребуе Керолайн. Вона волiе знати, звiдки вiн, хто за фахом, чи одружений, ким була чи е його дружина, чи мае вiн дiтей, яке дiвоче прiзвище його матерi й усяке таке. Гадаю, саме хтось, схожий на Керолайн, вигадав запитання для отримання паспорта.

– Моя люба Керолайн, – почав я, – професiя цього чоловiка видаеться менi безсумнiвною. Цирульник-пенсiонер. Глянь на його вуса.

Керолайн не погодилася. Вона заперечила, що якби цей чоловiк був перукарем, волосся мав би хвилясте, а не пряме. У всiх перукарiв кучеряве волосся.

Я вказав на кiлькох знайомих зi мною особисто перукарiв iз прямим волоссям, але Керолайн залишалася непохитною.

– Я взагалi не можу його зрозумiти, – пояснювала вона печально. – Нещодавно я позичала в сусiда певнi садовi iнструменти, та, попри його люб’язнiсть, нiчого з нього не витягла. Нарештi я без реверансiв запитала його, чи вiн француз, на що той вiдповiв «нi», тож я якось не наважилася його далi розпитувати.

Це посилило мое зацiкавлення нашим таемничим сусiдом: чоловiк, спроможний стулити рота Керолайн, вiдiславши ii, як царицю Савську, з порожнiми руками, мусить бути видатною особистiстю.

– Гадаю, – сказала Керолайн, – що вiн мае один з цих нових пилосмокiв…

Із блиску ii очей я здогадався, що Керолайн мае намiр позичити пилосмок, аби скористатися нагодою для подальшого розпитування. Я вибрав мить, щоб утекти в сад. Я великий шанувальник садiвництва, тож старанно полов корiння кульбаби, коли почув застережливий зойк неподалiк, а щось важке просвистiло повз моi вуха i впало до нiг, неприемно чвакнувши. Кабачок.

Я сердито роззирнувся. Над огорожею, лiворуч вiд мене, вигулькнуло обличчя. Яйцеподiбна голова, подекуди вкрита пiдозрiло чорним волоссям, два величезнi вуса та пара спостережливих очей. Це був наш таемничий сусiд, мiстер Порротт.

Вiн одразу ж заходився щиро перепрошувати.

– Тисячу разiв даруйте, мсье. Менi немае виправдання. Упродовж декiлькох мiсяцiв я вирощую кабачки. Сьогоднi вранцi я зненацька на них розлютився. Послав iх погуляти, – на жаль! – не тiльки подумки, а буквально. Схопив найбiльший. Жбурнув ним через огорожу. Мсье, менi так соромно. Благаю вас пробачити менi.

Пiд таким потоком вибачень мiй гнiв був змушений розтанути. Зрештою, клятий овоч у мене не поцiлив. Але я щиро сподiвався, що кидання великих овочiв через паркани для нашого нового друга не хобi. З такою звичкою сусiд навряд чи зможе здобути нашу прихильнiсть.

Дивний маленький чоловiчок нiби прочитав моi думки.

– О, нi! – вигукнув вiн. – Не хвилюйтеся. Для мене це не звичка. Але лише уявiть собi, мсье, ото працюеш для досягнення певноi мети, гаруеш як вiл, аби колись тiльки вiдпочивати та робити те, про що мрiяв, а опiсля розумiеш, що прагнеш повернутися до старих часiв, коли ти працював, до колишньоi дiяльностi, яку так радо облишив.

– Так, – погодився я. – Гадаю, таке досить часто трапляеться. Мабуть, я й сам е прикладом цього. Торiк я отримав спадщину – достатню для втiлення своеi мрii. Я завжди мрiяв про подорожi, хотiв побачити свiт. Отож, як я вже сказав, це було торiк, а я… i досi тут.

Мiй маленький сусiд кивнув.

– Сила звички. Ми працюемо для досягнення певноi мети, а досягнувши ii, усвiдомлюемо, що тужимо за повсякденною працею. А зiзнаюся вам, мсье, моя робота була цiкавою. Найцiкавiшою роботою на свiтi.

– Так? – пiдштовхував я його. На мить у менi спалахнув запал Керолайн.

– Вивчення людськоi природи, мсье!

– Цiкаво, – зронив я люб’язно.

Вочевидь цирульник-пенсiонер. Хто знае таемницi людськоi душi краще, анiж перукарi?

– А ще я мав друга… друга, який був поруч багато рокiв. Час вiд часу його недолугiсть мене лякала, та попри все я дуже його цiнував. Уявiть собi, я сумую навiть за його тугодумством. За його наiвнiстю та вiдкритим поглядом на свiт. За приемнiстю тiшити та приголомшувати його моiми надзвичайними талантами. Не можу висловити, як я за усiм цим сумую.

– Вiн помер? – спiвчутливо запитав я.

– Нi. Живе та процвiтае… але на iншому кiнцi свiту. Тепер вiн у Аргентинi.

– У Аргентинi, – повторив я заздрiсно.

Завжди мрiяв поiхати до Пiвденноi Америки. Я зiтхнув, потiм пiдвiв голову й зауважив, що мiстер Порротт дивиться на мене зi спiвчуттям. Схоже, цей маленький чоловiчок усе осягнув.

– Ви теж туди хочете, чи не так? – поцiкавився вiн.

Зiтхнувши, я похитав головою.

– Я мiг поiхати, – сказав. – Рiк тому. Але був дурним… навiть гiрше – жадiбним. Пожертвував реальнiстю заради марева.

– Розумiю, – мовив мiстер Порротт. – Грали на фондовiй бiржi?

Я скорботно кивнув, хоч у душi потiшався. Цей кумедний маленький чоловiчок тримався вельми поважно.

– Часом не нафтовi родовища Поркюпайн? – кинув вiн раптом.

Я витрiщився на нього.

– Власне, я думав про них, але зрештою зупинився на золотiй копальнi в Захiднiй Австралii.

Сусiд споглядав мене iз загадковим виразом на обличчi.

– Це Доля, – виголосив вiн нарештi.

– Що за Доля? – перепитав я роздратовано.

 Те, що моiм сусiдом виявилася людина, яка серйозно розмiрковуе про нафтовi родовища Поркюпайн i золотi копальнi Захiдноi Австралii. Скажiть, ви вiдчуваете слабкiсть до каштанового волосся?

Я аж рота роззявив, а той зайшовся смiхом.

– Нi, нi, я не божевiльний. Заспокойтеся. Дурнувате запитання я вам поставив, бо бачте, мiй друг, про якого я говорив, був молодим, вважав усiх жiнок гарними, а бiльшiсть iз них навiть вродливими. Але ви – чоловiк середнього вiку, лiкар, людина, яка розумiе абсурднiсть i марноту бiльшостi речей у нашому життi. Що ж, ми сусiди. Будь ласка, приймiть i передайте своiй прекраснiй сестрi мiй найкращий кабачок.

Вiн уклонився й урочистим жестом подав менi величезний екземпляр цього овоча, який я належно прийняв, достоту так, як його було запропоновано.

– Отож, – весело пiдсумував маленький чоловiчок, – сьогоднiшнiй ранок не минув намарне. Я зустрiв людину, що якось нагадуе менi далекого друга. Мiж iншим, можна вас дещо запитати. Ви, безперечно, знаете у цьому селi кожного. Що то за юнак iз дуже темним волоссям, очима та гарним обличчям? Вiн ходить iз високо пiднесеною головою та легкою посмiшкою на вустах.

Опис не залишав жодних сумнiвiв.

– Це певне капiтан Ральф Пейтон, – протягнув я.

– Я ранiше його не зустрiчав?

– Нi, якийсь час вiн був вiдсутнiй. Але вiн син, насправдi прийомний син, мiстера Екройда з «Парку папоротi».

Мiй сусiд роздратовано зажестикулював.

– Звiсно, я мав би здогадатися. Мiстер Екройд так багато про нього говорив.

– Ви знаете мiстера Екройда? – здивувався я.

– Ми з мiстером Екройдом знайомi ще з Лондона… коли я там працював. Я попросив його не розповiдати тут про мою професiю.

– Зрозумiло, – мовив я, трохи розважений тим, що сприйняв за вiдвертий снобiзм.

Але маленький чоловiчок продовжував розмову, бундючно, самозадоволено посмiхаючись:

– Краще зоставатися iнкогнiто. Я не прагну розголосу. Навiть не намагаюся виправити мiсцевий варiант мого iменi.

– Так, звiсно ж, – пробурмотiв я, не знаючи, що й сказати.

– Капiтан Ральф Пейтон, – розмiрковував мiстер Порротт. – Отож, вiн заручений iз племiнницею мiстера Екройда, чарiвною мiс Флорою.

– Хто це вам розповiв? – здивувався я.

– Мiстер Екройд. Близько тижня тому. Вiн дуже iз цього задоволений, давно чекав, коли це станеться, чи, принаймнi, я так зрозумiв. Я навiть гадаю, що йому довелося трохи натиснути на молодого чоловiка. Хоча це нiколи не розумно. Молодий чоловiк повинен одружуватися на втiху собi, а не вiтчима, вiд якого на дещо очiкуе.

Моi версii повнiстю розсипалися. Я не мiг навiть уявити, що Екройд довiряе перукаревi своi таемницi й обговорюе з ним питання про шлюб племiнницi та пасинка. Екройд прихильно ставиться до людей нижчого прошарку, але вирiзняеться дуже розвиненим почуттям власноi гiдностi. Я почав припускати, що, зрештою, Порротт не може бути перукарем.

Аби приховати збентеження, я сказав перше, що спало на гадку:

– Чому ви звернули увагу на Ральфа Пейтона? Через приемну зовнiшнiсть?

– Нi, не тiльки тому… хоча, як на англiйця, вiн вельми гарний… Вашi романiстки назвали б його грецьким богом. Нi, е в цьому молодому чоловiковi дещо менi незрозумiле.

Вiн виголосив останнi слова тоном, що справив на мене разюче враження. Вiн начебто характеризував юнака у свiтлi якихось сокровенних знань, менi недосяжних. Пiд таким враженням я подався додому: саме тiеi митi мене покликала сестра.

Я ввiйшов. Керолайн ще була в капелюшку. Мабуть, щойно повернулася з села. Вона негайно почала:

– Я зустрiла мiстера Екройда.

– І що? – запитав я.

– Звiсно, я зупинила його, хоча вiн, схоже, дуже квапився i все поривався iти.

Я не сумнiваюся, що так i було. Ставлення мiстера Екройда до Керолайн було таким самим, як i до мiс Ганнетт ранiше того дня. Може, навiть бiльш вираженим: Керолайн важче спекатися.

– Я вiдразу ж запитала його про Ральфа. Вiн дуже здивувався. Вiн не знав, що хлопець тут. Сказав, що я, мабуть, помилилася. Я! Помилилася!

– Таки смiшно, – промовив я. – Вiн мусив би краще тебе знати.

– Тодi вiн сказав, що Ральф i Флора зарученi.

– Я теж це знаю, – перервав ii я зi скромною гордiстю.

– Хто тобi розповiв?

– Наш новий сусiд.

Секунду-двi Керолайн вагалася, наче кулька на рулетцi, що повiльно коливаеться мiж двома числами. Але вiдхилила спокусливий оманливий маневр.

– Я повiдомила мiстера Екройда, що Ральф зупинився у «Трьох вепрах».

– Керолайн, – почав я, – ти нiколи не думала, що можеш завдати великого лиха тiею своею звичкою повторювати все почуте, не замислюючись?

– Нiсенiтниця! – заперечила сестра. – Людям варто все знати. Я вважаю своiм обов’язком тримати iх у курсi. Мiстер Екройд був дуже вдячний менi.

– Еге ж, – поквапився погодитись я, оскiльки це, вочевидь, було не все.

– Гадаю, вiн прямував до «Трьох вепрiв», але якщо так, Ральфа вiн там не знайшов.

– Справдi?

– Справдi. Бо коли я поверталася лiсом…

– Поверталася лiсом? – перервав ii я.

Керолайн зашарiлася.

– День був т

кий погожий! – вигукнула вона. – Я вирiшила трохи пройтися. Лiси в осiннiх барвах такi гарнi цiеi пори!

Керолайн байдуже до лiсiв будь-якоi пори року. Зазвичай вона вважае лiси мiсцем, де намочиш ноги й де на голову можуть звалитися рiзнi неприемнi речi. Нi, лише нездоланний iнстинкт мангуста мiг привести ii до нашого мiсцевого перелiска. Це едине мiсце поблизу Кiнгз-Еббота, де можна поговорити з молодою жiнкою, щоб цього не побачило цiле село. Та й «Парк папоротi» поруч.

– Ну, гаразд, – погодився я, – продовжуй.

– Як я вже казала, я просто йшла лiсом, коли почула голоси.

Керолайн замовкла.

– І що?

– Один належав Ральфу Пейтону (я вiдразу його впiзнала). Інший – дiвочий. Звiсно, я не мала намiру пiдслуховувати…

– Нi, звiсно, нi, – виголосив я iз пiдкресленим сарказмом, але це, однак, зовсiм не вплинуло на Керолайн.

– Я просто не могла не почути. Дiвчина щось сказала (я не розчула, що саме), а Ральф вiдповiв. Схоже, вiн дуже гнiвався. «Люба моя, – сказав вiн. – Ти що, не розумiеш, що старий, як пити дати, не залишить менi жодного шилiнга? За останнi роки я вже дiстав його. Утну ще щось – i його терпiння лусне. А нам, люба, потрiбнi грошики. Я буду невимовно багатий, коли старий врiже дуба. Вiн скнара, та, як воно бувае, купаеться в грошах. Я не хочу, щоб вiн змiнив заповiт. Довiрся менi та не хвилюйся». То були саме цi слова. Я дуже добре запам’ятала. На жаль, я тодi наступила на суху галузку, чи щось таке, тож вони стишили голоси та пiшли. Певна рiч, я не могла побiгти за ними, тому й не роздивилася, що то за дiвчина.

– Це, мабуть, найприкрiше, – сказав я. – Здогадуюсь, що ти поквапилася до «Трьох вепрiв», вiдчула слабкiсть, увiйшла до таверни випити чарку брендi й змогла глянути, чи на мiсцi обидвi офiцiантки. Так?

– Це не була офiцiантка, – рiшуче заперечила Керолайн. – Я майже впевнена, що це Флора Екройд, але…

– Але це безглуздо, – погодився я.

– Та якщо це не Флора, то хто ж?

Моя сестра швидко перебрала дiвчат, що жили неподалiк, перераховуючи всi можливi «за» i «проти».

Коли вона замовкла, щоб перевести подих, я пробелькотiв щось про хворого та вислизнув надвiр.

Я зiбрався йти до «Трьох вепрiв». Імовiрно, Ральф Пейтон уже повернувся туди.

Я знав Ральфа дуже добре, мабуть, краще, нiж будь-кого в Кiнгз-Ебботi, бо колись знав його матiр, тож розумiв у ньому багато того, що спантеличувало iнших. Певною мiрою, вiн жертва спадковостi. Не успадкувавши вiд матерi фатальноi схильностi до алкоголю, усе таки був безвольним. Як зауважив уранцi мiй новий друг, Ральф був надзвичайно гарний: високий, шiсть футiв на зрiст, iз пропорцiйною статурою, легкою грацiею атлета брюнет, як i його мати, з гарним засмаглим обличчям, завжди готовим просяяти усмiшкою. Ральф Пейтон належав до народжених зачаровувати без особливих зусиль. Попри те, що нi в чому собi не вiдмовляв, вирiзнявся марнотратнiстю, не знав нiчого святого, вiн був добрим, тож усi друзi були вiдданi йому.

Чи мiг я якось на нього вплинути? Я гадав, що можу.

У «Трьох вепрах» я дiзнався, що капiтан Пейтон щойно повернувся. Я пiднявся до його номера та ввiйшов без попередження.

На мить, пам’ятаючи те, що чув i бачив, я завагався, як вiн прийме мене, та моi побоювання виявилися марними.

– О, Шеппарде! Радий бачити вас.

Вiн наблизився, простягаючи руку. Сонячна усмiшка осяяла його обличчя.

– Єдина людина, яку я радий бачити в цьому пекельному мiсцi.

Я здивовано звiв брови.

– Що тут не так?

Вiн нервово засмiявся.

– Довга iсторiя. Справи у мене не дуже, докторе. Може, вип’ете щось?

– Так, дякую.

Вiн натиснув на гудзик дзвiнка, тодi повернувся i сiв у крiсло.

– Що ж, не зволiкатиму, – похмуро сказав вiн. – Я встряв у неприемностi. По сутi, не маю i найменшого уявлення, як учинити далi.

– У чому рiч? – спiвчутливо поцiкавився я.

– То все мiй клятий вiтчим.

– Що вiн зробив?

– Важливо не те, що вiн уже зробив, а те, що може зробити в майбутньому.

На дзвiнок вiдповiли, i Ральф замовив напоi. Коли служник вийшов, Ральф знову, суплячись, згорбився у своему крiслi.

– Це справдi… так серйозно? – запитав я.

Вiн кивнув.

– Цього разу я взагалi не бачу виходу, – розважливо мовив вiн.

Незвично серйознi нотки в його голосi переконали мене в його щиростi. Що ж мало трапитися, аби Ральф посерйознiшав.

– Власне, – продовжував вiн, – я не бачу перспектив… Дiдько його знае, як учинити далi.

– Якщо я можу допомогти… – несмiливо почав я.

Але вiн рiшуче похитав головою.

– Ви дуже люб’язнi, докторе. Та я не хочу вас вплутувати. Мушу дiяти сам.

Вiн замовк на хвилину, а потiм повторив трохи змiненим голосом:

– Так, я мушу дiяти сам…

Роздiл четвертий. Вечеря у «Папоротi»

І

Ледь минуло о пiв на восьму, коли я натиснув гудзик дзвiнка на вхiдних дверях «Парку папоротi». Дверi iз запопадливою швидкiстю вiдчинив Паркер, мажордом.

Вечiр був чудовий, тож я прийшов пiшки. Ступив до великого прямокутного холу, i Паркер допомiг менi зняти пальто. Саме

iеi митi секретар Екройда, приемний молодий чоловiк iз прiзвищем Реймонд, проходив через хол до кабiнету Екройда з купою паперiв у руках.

– Добрий вечiр, докторе. Завiтали на вечерю? Чи iз професiйним вiзитом?

Остання заувага стосувалася моеi чорноi валiзи, поставленоi на дубову скриню.

Я пояснив, що будь-якоi митi мене можуть викликати на пологи, тому прийшов готовим до екстреного виклику. Реймонд кивнув i продовжив свiй шлях, кинувши через плече:

– Проходьте до вiтальнi. Ви знаете куди. Дами зiйдуть за хвилину. Мушу вiднести цi документи мiстеровi Екройду та повiдомлю, що ви вже тут.

Із появою Реймонда Паркер зник, а я залишився в холi самотою. Поправив краватку, зиркнув у велике дзеркало, що висiло там, i наблизився до дверей навпроти, за якими, як менi було вiдомо, знаходилася вiтальня.

Натискаючи дверну клямку, я почув усерединi звук, наче зачинили вiкно. Додам, що зауважив я це механiчно, тож не надав тодi значення.

Я вiдчинив дверi, ввiйшов – i ледь не наштовхнувся на мiс Рассел, що саме виходила. Ми перепросили одне одного.

Уперше я глянув на економку, оцiнюючи, i замислився, якою гарною жiнкою вона колись була – i, хай там як, досi е. У ii темному волоссi не було сивини, а коли на щоках грав рум’янець, як-от зараз, суворiсть ii зовнiшностi здавалася не такою очевидною.

Я припустив, що мiс Рассел щойно прийшла: вона засапалася, неначе бiгла.

– Боюся, що я завiтав трiшки зарано, – пробурмотiв я.

– О, не думаю. Вже минуло о пiв на восьму, докторе Шеппард. – Вона на мить замовкла i додала: – Я… не знала, що сьогоднi вас чекають на вечерю. Мiстер Екройд не згадував про це.

У мене склалося невиразне враження, що мiй прихiд на вечерю iй не сподобався, та менi не вдалося зрозумiти причини.

– Як ваше колiно? – запитав я.

– Як i було, докторе, дякую. Мушу йти. Мiсiс Екройд зараз зiйде. Я… я прийшла сюди поглянути, чи свiжi квiти.

Вона швидко вийшла з кiмнати. Я пiдступив до вiкна, дивуючись ii наполегливому бажанню виправдати свою присутнiсть у кiмнатi. Я помiтив те, що мав би знати вже давно, якби звертав увагу, а саме – у кiмнатi довгi панорамнi вiкна-дверi з виходом на терасу. Тож почутий мною звук не мiг бути звуком вiкна, яке зачиняють.

Безцiльно, радше щоб вiдволiктися вiд болiсних думок, нiж з якоiсь iншоi причини, я розважав себе, намагаючись вгадати, що могло видати такий звук.

Трiск вугiлля в камiнi? Нi, шум був зовсiм iнакшим. Шурхiт шухляди письмового столу? Нi, не це.

Потiм мiй погляд зупинився на предметi, який, здаеться, називають срiбним столиком. Його скляну кришку можна пiдняти, хоч через неi видно вмiст столу. Я пiдiйшов до столика й став вивчати його вмiст. Там було кiлька старовинних дрiбничок зi срiбла, дитячий черевичок, що належав, як стверджують, королю Карлу Першому, трохи китайських нефритових фiгурок i чимало африканських дрiбничок i сувенiрiв. Аби краще роздивитися одну з нефритових фiгурок, я пiдняв кришку. Вона вислизнула з моеi руки i зачинилися.

Я вiдразу впiзнав нещодавно почутий звук. Це був звук кришки цього столу, яку обережно та м’яко опустили. Для задоволення своеi цiкавостi я двiчi чи тричi це повторив. Потiм знову пiдняв кришку, щоб уважнiше роздивитися вмiст.

Я все ще схилявся над вiдкритим срiбним столиком, коли до кiмнати ввiйшла Флора Екройд.

Хоч багато хто недолюблюе Флору Екройд, нею не можна не захоплюватися. Для друзiв же вона сама чарiвнiсть. Перше, що вражае в нiй, – надзвичайна врода. Вона мае вiд природи скандинавське свiтло-золотаве волосся, синi, як води норвезького фьорду, очi та нiжну, як пелюстки троянд, шкiру. У неi прямi, хлоп’ячi плечi та стрункi стегна. Утомленого лiкаря вельми освiжае споглядання такого чудового здоров’я.

Проста й безпосередня англiйська дiвчина. Можливо, я старомодний, але гадаю, що природна краса – ii перевага.

Флора пiдступила до столика та висловила еретичний сумнiв щодо того, що король Карл Перший узагалi носив дитячi черевички.

– Та й у будь-якому разi, – говорила мiс Флора, – уся ця метушня щодо речей з причини, що хтось iх одягав чи користувався ними, здаеться досить безглуздою. Тепер iх нiхто не одягае i ними не користуеться. Перо, яким Джордж Елiот написала «Млин на Флоссi», або щось таке, – це ж зрештою лише перо. Якщо вам справдi так до вподоби Джордж Елiот, чому б не купити й не прочитати дешеве видання «Млина на Флоссi».

– А ви, мiс Флоро, мабуть, нiколи не читаете таких старомодних книжок?

– Помиляетеся, докторе Шеппард. Менi подобаеться «Млин на Флоссi».

Приемно таке почути: книжки, якi тепер читають молодi жiнки та якi схвалюють, просто лякають мене.

– Ви не привiтали мене, докторе Шеппард, – сказала Флора. – Чи ще не чули?

Вона простягнула лiву руку. На середньому пальцi був вишуканий перстень з единою перлиною.

– Ви ж знаете, я виходжу замiж за Ральфа, – пояснила вона. – Дядько дуже задоволений. Тому я зостаюся в сiм’i.

Я схопив ii за руки.

– Моя люба, – промовив я. – Сподiваюся, ви будете дуже щасливi.

– Ми заруч

нi вже з мiсяць, – спокiйно продовжувала Флора, – але оголосили про це лише вчора. Дядько збираеться полагодити «Кросстоун» та вiддати його нам. Ми вдаватимемо фермерiв. А насправдi взимку полюватимемо, а на сезон поiдемо до мiста, плаватимемо на яхтi. Я люблю море. І, звiсно, виявлятиму особливу зацiкавленiсть церковною роботою та братиму участь у всiх засiданнях матусь.

У цей момент, шурхочучи сукнею, увiйшла мiсiс Екройд, дуже перепрошуючи за спiзнення.

Соромно зiзнатися, та я ненавиджу мiсiс Екройд. Вона – самi ланцюжки, зуби та кiстки. Дуже неприемна жiнка. Маленькi й суворi блiдо-блакитнi очi, що, якi б слова не линули з ii вуст, завжди залишаються допитливо холодними.

Я пiдiйшов до неi, покинувши Флору бiля вiкна. Вона тицьнула менi жменю суглобiв та перснiв i заходилася безперестану торохтiти.

Чи я чув про заручини Флори? Як вдало все складаеться. Любi дiточки закохалися з першого погляду. Просто iдеальна пара: вiн – такий смаглявий, вона – така бiлявка.

– Не можу описати вам, любий мiй докторе Шеппард, яке це полегшення для материнського серця.

Мiсiс Екройд зiтхнула, вiддаючи данину ii материнському серцю, тодi як очима проникливо пасла за мною.

– Я тут подумала. Ви такий давнiй друг любого Роджера. Нам вiдомо, як вiн довiряе вашим судженням. Менi так складно у становищi вдови бiдного Сесiла. Але е так багато виснажливого – рiзнi розрахунки, знаете, i всяке таке. Я щиро вiрю, що Роджер плануе розпорядитися щодо любоi Флори, але, як ви знаете, вiн трохи оригiнальний, особливо стосовно грошей. Що дуже типово, як мене запевняли, для промислових магнатiв. Я подумала, знаете, чи не поговорили б ви з ним про це? Флора вас дуже любить. Ми вважаемо вас давнiм другом, хоча й знайомi лише трохи бiльше за два роки.

Потiк красномовства мiсiс Екройд пересох, бо дверi вiтальнi знову вiдчинилися. Це дуже мене втiшило. Менi не подобаеться втручатися у чужi справи, тож не маю найменшого намiру турбувати Екройда з приводу грошових розпоряджень щодо Флори. Ще трохи – i я був би змушений заявити про це мiсiс Екройд.

– Ви знайомi з майором Блантом, чи не так, докторе?

– Так, авжеж, – пiдтвердив я.

Багато хто знае Гектора Бланта – принаймнi з чуток. Нiхто iнший не вполював так багато диких тварин у найнеймовiрнiших мiсцях, як майор Блант. Коли ви згадаете про нього, вам скажуть: «Блант… часом не той мисливець за великою дичиною?».

Його дружба з Екройдом завжди мене трохи дивувала: цi двое чоловiкiв були разюче рiзними. Гектор Блант рокiв на п’ять молодший за Екройда. Вони стали друзями ще замолоду, i, хоча iхнi шляхи розiйшлися, дружба залишалася непохитною. Що два роки Блант проводить два тижнi в «Папоротi», i постiйним нагадуванням про цю дружбу слугуе величезна голова звiра з неймовiрно розгалуженими рогами, що дивиться на вас каламутними очима та притягуе ваш погляд, щойно ступите через вхiднi дверi.

Блант увiйшов до кiмнати притаманними йому повiльними та м’якими кроками. Це був чоловiк середнього зросту, мiцний i кряжистий. Його червонувато-коричневе обличчя мало на диво невиразний вигляд. Сiрi очi справляли враження завжди спрямованих у далину. Вiн був небалакучим, i коли й озивався, то говорив уривчасто, наче слова з його вуст витискали.

– Як ви, Шеппарде? – запитав вiн звично уривчасто, а потiм зупинився просто перед камiном i задивився на щось над нашими головами так, нiби вгледiв дещо цiкаве десь у Тiмбукту.

– Майоре Блант, – звернулася Флора, – чи не розповiли б ви менi про цi африканськi штучки. Гадаю, ви знаете, для чого вони.

Я чув, що Гектора Бланта називали жiнконенависником, але зауважив, що до Флори вiн пiдiйшов досить поквапливо, й вони обое схилилися над срiбним столиком.

Я боявся, що мiсiс Екройд знову заведе розмову про грошовi домовленостi, тому швидко кинув кiлька реплiк про новий сорт пахучого горошку. Я прочитав про новий сорт у «Дейлi Мейл». Мiсiс Екройд не мае й уявлення про рослинництво, однак належить до тих жiнок, якi полюбляють справляти враження добре обiзнаних у повсякденних питаннях, i також читае «Дейлi Мейл». Ми мали можливiсть пiдтримувати дуже культурну бесiду, поки до нас не приедналися Екройд i його секретар. Одразу потому Паркер оголосив, що вечеря готова.

Мое мiсце за столом було мiж мiсiс Екройд i Флорою. Блант сидiв по iншу руку мiсiс Екройд, а Джеффрi Реймонд поруч з ним.

Вечеря була невеселою. Екройд заглибився у роздуми. Вигляд мав пригнiчений i майже нiчого не iв. Мiсiс Екройд, Реймонд i я пiдтримували розмову. На Флору, здавалося, вплинула дядькова депресiя, а Блант поринув у звичну мовчазнiсть.

ІІ

Одразу пiсля обiду Екройд узяв мене пiд руку й повiв до свого кабiнету.

– Нам принесуть каву i бiльше не займатимуть, – пояснив вiн. – Я звелiв Реймонду подбати про те, щоб нам не заважали.

Я мовчки й непомiтно вивчав його. Екройд, вочевидь, був чимось схвильований. Хвилину чи двi вiн походжав туди-сюди кiмнатою, а потiм, коли з’явився Паркер iз кавою на тацi, опустився у м’яке крiсло перед камiном.

Каб

нет був затишним. Одну з його стiн займали книжковi полицi. Великi крiсла були оббитi синьою шкiрою. Бiля вiкна стояв великий письмовий стiл – увесь в акуратно пiдписаних i пiдшитих паперах. На круглому столику лежали журнали та спортивнi газети.

– Останнiм часом той клятий бiль пiсля iжi знову повертаеться, – спокiйно зауважив Екройд, наливаючи собi каву. – Мусите знову дати менi тих ваших пiгулок.

Я здогадався, що вiн прагне створити видимiсть медичноi теми нашоi бесiди, тож пiдiграв йому.

– Я так i думав. Тому й захопив iх iз собою.

– Чудово. То давайте сюди.

– Вони в моiй валiзi. Пiду й принесу iх.

Екройд зупинив мене.

– Не переймайтеся. Паркер принесе. Паркере, будь ласка, принесiть докторову валiзу!

– Слухаю, сер.

Паркер вийшов. Щойно я хотiв озватися, як Екройд застережно пiдняв руку.

– Ще нi. Почекайте. Хiба ви не бачите? Я такий знервований, що ледве можу стримуватись.

Я чудово це бачив. І мене це дуже турбувало – виникали рiзнi передчуття. Майже вiдразу Екройд заговорив знову.

– Будь ласка, перевiрте, чи зачинено вiкно? – попросив вiн мене.

Трохи здивований, я пiдвiвся i пiдiйшов до вiкна. Не панорамного, а звичайного вiкна з пiдйомною рамою. Попри опущенi важкi оксамитовi штори блакитного кольору, згори вiкно було прочинене.

Доки я морочився бiля вiкна, до кiмнати повернувся Паркер з моею валiзою.

– Усе гаразд, – повiдомив я.

– Ви замкнули вiкно на засувку?

– Так, так. Екройде, що з вами?

Паркер саме зачинив за собою дверi, iнакше я б не поставив це запитання. Допоки вiдповiсти, Екройд зволiкав iз хвилину.

– Я в пеклi, – повiльно промовив вiн. – Нi, не зважайте на тi клятi пiгулки. Я сказав це для Паркера. Слуги такi цiкавi. Пiдiйдiть i присядьте. Дверi також замкнено, так?

– Так. Нiхто нас не пiдслухае, не хвилюйтеся.

– Шеппарде, нiхто не знае, чого я зазнав за останню добу. Якщо чийсь дiм i розпадався на очах його власника, то це мiй. А отой Ральфовий вибрик – це остання крапля. Та зараз не про це. Про iнше… iнше… Я не знаю, що iз цим робити. А маю швидко щось вирiшити.

– Що вас мучить?

Екройд нiмував хвилини двi (я вiдчував у ньому дивне небажання продовжувати), а коли озвався, його запитання прогримiло наче грiм серед ясного неба. На таке я не очiкував.

– Шеппарде, ви навiдували Ешлi Ферраса пiд час його останньоi хвороби, так?

– Так.

Схоже, формулювання наступного запитання йому далося ще важче.

– Ви колись пiдозрювали… Ви нiколи не замислювалися, що… що його могли отруiти?

Я мовчав зо двi хвилини. Тодi вирiшив, що вiдповiсти. Зрештою, Роджер Екройд не був Керолайн.

– Вiдкрию вам правду, – мовив я. – На той час у мене пiдозр не виникло, але потiм балачки моеi сестри все ж наштовхнули мене на таку думку. Вiдтодi я не можу ii позбутися. Але, зауважте, я не маю жодних пiдстав для пiдозр.

– Його таки отруiли, – сказав Екройд.

Вiн говорив сумно й важко.

– Хто? – запитав я раптом.

– Дружина.

– Звiдки це вам вiдомо?

– Вона сама зiзналася.

– Коли?

– Учора! Боже мiй, учора! А нiбито десять рокiв тому!

Якусь мить я зачекав, i вiн продовжив:

– Розумiете, Шеппарде, я розповiдаю вам це конфiденцiйно. Усе повинно залишитися мiж нами. Менi потрiбна ваша порада. Я не можу нести весь тягар сам. Як я вже казав, я не знаю, що робити.

– Опишiть, як це сталося, – попросив я. – Я все ще нiчого не розумiю. Як мiсiс Феррас зiзналася вам?

– Усе було так. Три мiсяцi тому я запропонував мiсiс Феррас вийти за мене замiж. Вона менi вiдмовила. Я попросив знову, i цього разу вона погодилася, але не дозволила менi оголосити про заручини, поки не мине рiк жалоби. Учора я навiдав ii i нагадав, що вiд часу смертi ii чоловiка минув рiк i три тижнi, тому заперечень щодо публiчного оголошення про заручини бiльше бути не може. Я зауважив, що впродовж останнiх кiлькох днiв вона дивно поводиться. І раптом, зовсiм несподiвано, вона зламалася. Вона… вона розповiла менi все. Як ненавидiла свого жорстокого чоловiка, як зростало ii кохання до мене, i до якого… жахливого засобу вона вдалася. Отрута! Боже мiй! Це було холоднокровне вбивство.

Я помiтив огиду та жах на Екройдовому обличчi. Мiсiс Феррас, мабуть, теж це побачила. Екройд не належав до тих пристрасних закоханих, якi здатнi все пробачити заради кохання. У принципi, вiн добропорядний громадянин. Усе розважливе, моральне, законослухняне в ньому повнiстю вiдвернулося вiд неi тiеi митi одкровення.

– Так, – продовжував вiн тихо й монотонно. – Вона зiзналася у всьому. Та, схоже, е одна людина – людина, яка шантажувала ii на величезнi суми. І цей тиск помалу зводив ii з розуму.

– Що то за чоловiк?

Раптом перед моiми очами постали Ральф Пейтон i мiсiс Феррас. Їхнi голови так близько. На мить я вiдчув поштовх тривоги. Невже це… Нi, це абсолютно неможливо! Я згадав, як Ральф вiтався зi мною цього полудня. Безглуздя!

– Вона не назвала менi iменi, – повiльно мовив Екройд. – Власне, вона й не говорила, що то чоловiк. Але звiсно…

– Звiсно, – погодився я.

– Мабуть, то чоловiк. А ви нiкого не пiдозрюете?

У вiдповiдь Екройд застогнав, затуливши обличчя долонями.

– Це неможливо, – витиснув вiн. – Вiд самоi думки про це я божеволiю. Нi, навiть не розповiм вам, яка страшна пiдозра промайнула в моiй головi. Одначе скажу таке. Вона сказала дещо, що наштовхнуло мене на здогад, що ця особа може бути серед моiх домашнiх… але це неможливо. Я, мабуть, неправильно ii зрозумiв.

– Що ви iй сказали? – запитав я.

– Що я мiг сказати? Звiсно, вона бачила, яким жахливим шоком це стало для мене. І ще одне: як я мусив учинити щодо цiеi справи? Вона ж зробила мене спiвучасником постфактум. Гадаю, вона зрозумiла це швидше, нiж я. Самi розумiете, я був ошелешений. Вона попросила в мене двадцять чотири години… Змусила пообiцяти нiчого не робити до закiнчення цього термiну. Вона вперто вiдмовлялася назвати iм’я мерзотника, що шантажував ii. Припускаю, жiнка боялася, що я пiду просто до нього та поб’ю його, а тодi – вона була переконана – вiдступати буде нiкуди. Вона сказала, що я отримаю вiд неi звiстку ще до того, як мине доба. Боже мiй! Присягаюся вам, Шеппарде, менi навiть на думку не спало, що вона мала намiр вчинити. Самогубство! І я пiдштовхнув ii до цього.

– Нi, нi, – заперечив я. – Не перебiльшуйте. Провина за ii смерть не на вашому сумлiннi.

– Питання в тому, як менi вчинити зараз? Бiдна жiнка мертва. Чи варто ворушити минуле?

– Цiлком погоджуюся з вами, – не став заперечувати я.

– Є ще дещо. Як менi дiстати того мерзотника, який звiв ii в могилу. Це ж наче вiн сам ii вбив? Вiн знав про перший злочин i скористався з нього, як гидкий стерв’ятник. Вона сплатила свою цiну. А що ж вiн? Уникне покарання?

– Я розумiю, – протягнув я. – Хочете впiймати його? Та, знаете, це означае розголос.

– Так, я обмiрковував це. Я обмiркував усi «за» та «проти».

– Я згоден з вами щодо необхiдностi покарати злочинця, але зважте, чого вам це коштуватиме.

Екройд пiдвiвся i почав мiряти кiмнату кроками. Потiм знову розслаблено опустився у крiсло.

– Слухайте, Шеппарде, залишмо все як е. Якщо вiд неi не буде жодноi звiстки, не тривожмо минуле.

– Що ви маете на увазi пiд «якщо вiд неi не буде жодноi звiстки»? – запитав я.

– Я переконаний, що десь якось вона залишила менi повiдомлення… перед смертю. Не можу цього довести, але це так.

Я похитав головою.

– Вона ж не залишала жодного листа, навiть записки? – перепитав я.

– Шеппарде, я впевнений, що вона залишила. Ба бiльше, вiдчуваю, що, свiдомо вибравши смерть, вона хотiла, щоб усе вiдкрилося, аби помститися чоловiку, який довiв ii до таких крайнощiв. Я вiрю, що, якби тодi мав можливiсть побачити ii, вона назвала б iм’я i попросила покарати його, чого б менi це не вартувало.

Вiн подивився на мене.

– Ви не вiрите у передчуття?

– О так, вiрю, у певному сенсi. Якщо, як ви кажете, вiд неi буде звiстка…

Я затих. Дверi тихо вiдчинилися, i з’явився Паркер iз тацею та кiлькома листами на нiй.

– Вечiрня пошта, сер, – повiдомив вiн, передаючи тацю Екройду.

Потiм зiбрав кавовi чашки та вийшов.

Я вiдволiкся на мить, а тодi знову глянув на Екройда. Вiн застиг кам’яним бовдуром, втупившись у довгастий синiй конверт. Іншi листи впали на долiвку.

– Їi почерк, – прошепотiв вiн. – Мабуть, учора ввечерi вона виходила та вiдправила його перед… перед тим, як…

Вiн розiрвав конверт i витягнув кiлька цупких аркушiв. Потiм метнувся поглядом на мене.

– Ви впевненi, що зачинили вiкно? – запитав вiн.

– Цiлком, – здивовано вiдповiв я. – А що?

– У мене цього вечора якесь дивне вiдчуття. Неначе за мною шпигують. Що це?..

Вiн рвучко обернувся. Я теж. Нам обом здалося, що ми почули клацання дверного замка. Я пiдiйшов до дверей i вiдчинив iх. Там нiкого не було.

– Нерви, – пробурмотiв Екройд.

Вiн розгорнув аркушi та почав тихо читати вголос:

Дорогий мiй, любий мiй Роджере… Життя за iнше життя. Я побачила це… Побачила це сьогоднi на вашому обличчi. Тому я вибираю единий вiльний для мене шлях. Залишаю на вас покарання тiеi людини, яка за минулий рiк перетворила мое життя на земне пекло. Я не хотiла назвати вам його iменi сьогоднi пополуднi, але обiцяю написати його тепер. У мене немае нi дiтей, нi близьких родичiв, яких варто пошкодувати, тому не бiйтеся розголосу. За можливостi, Роджере, мiй найдорожчий Роджере, пробачте менi те зло, яке я могла вам заподiяти, бо, коли прийшов час, я однаково не змогла цього зробити…

Екройд зупинився, аби перегорнути аркуш.

– Шеппарде, даруйте, але я мушу прочитати це на самотi, – мовив вiн непевно. – Це призначено для моiх очей, i лише для них.

Вiн заховав лист у конверт i поклав його на стiл.

– Пiзнiше, коли я буду сам.

– Нi, – вигукнув я, не стримавшись, – прочитайте зараз.

Екройд подивився на мене трохи здивовано.

– Будь ласка, вибачте, – побуряковiв я. – Я не мав на увазi читати це вголос. Просто прочитайте, доки я ще тут.

Екройд похитав головою.

– Нi, я краще зачекаю.

Із якоiсь незрозумiлоi для себе причини я не вiд

тупався:

– Принаймнi прочитайте iм’я того чоловiка!

Проте Екройд упертий, як осел: що бiльше наполягаеш на чомусь, то бiльше вiн опираеться. Усi моi аргументи виявилися марними.

Лист принесли за двадцять хвилин до дев’ятоi. Я виходив з кiмнати за десять хвилин до дев’ятоi, а лист так i не було прочитано. Я затримав руку на клямцi, озирнувся, чи нiчого не забув зробити. Нiчого не згадав. Похитавши головою, вийшов i зачинив за собою дверi.

Я здригнувся, бо побачив перед собою Паркера. Вiн мав збентежений вигляд, тож я вирiшив, що той, мабуть, пiдслуховував.

Яке гладке, м’яке та масне обличчя в цього чоловiка. І його погляд однозначно пiдозрiлий.

– Мiстер Екройд звелiв не турбувати його, – повiдомив я холодно. – Вiн просив мене переказати вам.

– Звiсно, сер. Менi… Менi вчувся дзвiнок.

На таку очевидну брехню я не вважав за потрiбне вiдповiсти. Провiвши мене у хол, Паркер допомiг менi вдягнути пальто, i я ступив у нiч. Мiсяць був за хмарами, i все здавалося дуже темним i тихим.

Годинник на сiльськiй церквi вдарив дев’яту, коли я проходив через парковi ворота. Повернувши лiворуч, до села, я майже наштовхнувся на чоловiка, який рухався у протилежний бiк.

– Це дорога до «Парку папоротi», мiстере? – хрипко запитав незнайомець.

Я глянув на нього. Через натягнутий на самi очi капелюх i пiднятий комiр пальто я не мiг роздивитися його обличчя, але схоже, то був юнак. Із грубим i простакуватим голосом.

– Оце ворота парку, – кивнув я.

– Дякую, мiстере. – Вiн замовк, а потiм додав зовсiм зайве: – Бачите, я нетутешнiй.

Вiн попрямував собi далi. І коли я озирнувся за ним, юнак уже минав ворота.

Дивно, його голос нагадав менi iнший, знайомий голос, але чий, згадати не вдалося.

За десять хвилин я вже був удома. Керолайн мучила цiкавiсть, чому я повернувся так рано, тож для ii задоволення я трохи дофантазував, як провiв вечiр. Утiм, не мiг позбутися моторошного вiдчуття, що вона бачить мене наскрiзь.

О десятiй я пiдвiвся, позiхнув i запропонував пiти спати. Керолайн погодилася. Був вечiр п’ятницi, а щоп’ятницi я заводжу годинники. Отож, як завжди, я взявся до цiеi справи, а Керолайн подалася переконатися, чи добре прислуга замкнула кухню.

Було чверть по десятiй, коли ми пiднiмалися сходами. Я щойно ступив на останню сходинку, як у вiтальнi озвався телефон.

– Мiсiс Бейтс, – одразу ж сказала Керолайн.

– Боюся, що так, – спохмурнiв я.

Я збiг сходами та пiдняв слухавку.

– Що? – зойкнув я. – Що? Звiсно, я негайно вирушаю.

Я побiг нагору, схопив мою валiзу та кинув туди пару зайвих пов’язок.

– Телефонував Паркер, – гукнув я Керолайн, – з «Папоротi». Там щойно виявили, що Роджера Екройда вбито.

Роздiл п’ятий. Убивство

Майже миттево я вивiв машину та помчав до «Папоротi». Вистрибнув з машини й нетерпляче натиснув гудзик дзвiнка. Нiхто не вiдчинив, i я натиснув знову.

Тодi я почув брязкання ланцюжка, i на порозi постав Паркер – iз цiлком безпристрасним, незворушним обличчям.

Я протиснувся повз нього до холу.

– Де вiн? – рiзко кинув я.

– Даруйте, сер?

– Ваш господар. Мiстер Екройд. Що ви витрiщилися на мене! Ви повiдомили полiцiю?

– Полiцiю, сер? Ви сказали полiцiю? – Паркер дивився на мене, наче на примару.

– Що з вами, Паркере? Якщо, як ви говорите, вашого господаря вбито…

Паркеру забило подих.

– Господаря? Вбито? Неможливо, сер!

Тепер уже я витрiщився на нього.

– Хiба то не ви телефонували менi хвилин зо п’ять тому з повiдомленням, що вбито мiстера Екройда?

– Я, сер? О, нi, сер, справдi! Я б навiть уявити собi таке не мiг.

– Тобто ви хочете сказати, що все це жарт? Що з мiстером Екройдом усе гаразд?

– Вибачте, сер, але той, хто телефонував, скористався моiм iм’ям?

– Переповiм дослiвно те, що я почув: «Це доктор Шеппард? Це Паркер, мажордом iз «Папоротi». Сер, приiжджайте негайно. Мiстера Екройда вбили».

Ми з Паркером безпорадно тупилися один в одного.

– Дуже недобрий жарт, сер, – нарештi шоковано озвався той. – Яке нахабство сказати таке!

– Де мiстер Екройд? – раптом запитав я.

– Гадаю, вiн усе ще у своему кабiнетi, сер. Дами вже лягли, а майор Блант i мiстер Реймонд у бiльярднiй.

– Я, мабуть, просто зайду до нього на хвилинку й погляну, – вирiшив я. – Знаю, вiн не хотiв, аби його турбували, та цей дивний лихий жарт не дае менi спокою. Я просто хочу переконатися, що з ним усе гаразд.

– Безумовно, сер. Я теж почуваюся неспокiйно. Якщо ви не проти, я проведу вас до дверей, сер.

– Зовсiм нi, – запевнив я. – Ходiмо.

Я пройшов у дверi праворуч, Паркер слiдом за мною. Ми опинилися у маленькому передпокоi, звiдки невеличкий сходовий пролiт вiв до спальнi Екройда, i я постукав у дверi кабiнету.

Вiдповiдi не було. Я повернув клямку – дверi замкнено.

– Дозвольте менi, сер, – попросив Паркер.

Дуже спритно, як на людину його статури, вiн став на одне колiно й зазирнув у замкову шпарину.

– Ключ устромлено в замок, сер, – повiдомив вiн, пiдводячись. – Ізсередини. Мiстер Екройд, мабут

, замкнувся зсередини та, ймовiрно, задрiмав.

Я схилився i перевiрив твердження Паркера.

– Схоже, все гаразд, – припустив я, – та все ж, Паркере, я розбуджу вашого господаря. Я не заспокоюся i не поiду додому, доки не почую вiд нього самого, що з ним усе гаразд.

Промовивши це, я схопився за клямку й гукнув:

– Екройде, Екройде, на хвилинку.

Вiдповiдi так i не було. Я кинув погляд через плече.

– Я не хочу тривожити домашнiх, – вагаючись, зауважив я.

Паркер пiшов зачинити дверi до великого холу, з якого ми прийшли.

– Гадаю, тепер усе добре, сер. Бiльярдна на iншому боцi будинку, як i кухня та спальнi дам.

Я кивнув iз розумiнням. Тодi несамовито загупав у дверi та, нахилившись, майже закричав у замкову шпарину:

– Екройде, Екройде! Це Шеппард. Впустiть мене.

І знову тиша. Жодних ознак життя iз замкненоi кiмнати. Ми з Паркером перезирнулися.

– Слухайте, Паркере, – сказав я, – я збираюся виламати дверi… чи, краще, разом. Вiдповiдальнiсть беру на себе.

– Якщо ви так вважаете, сер, – погодився Паркер досить невпевнено.

– Так, вважаю. Я не на жарт занепокоений мiстером Екройдом.

Я окинув поглядом невеличкий передпокiй i схопив важкий дубовий стiлець. Ми з Паркером узяли його помiж себе й пiшли в наступ. Раз, двiчi, тричi ми вдарили по замку. На третьому ударi той зламався, i ми влетiли до кiмнати.

Екройд сидiв у крiслi перед камiном, де я й залишив його. Його голова впала набiк, а трохи нижче вiд комiра пiджака проглядався блискучий шматочок крученого металу.

Ми з Паркером наблизилися до розпластаного тiла. Я чув, як мажордом iз рiзким свистом утягнув повiтря.

– Зарiссали ззаду, – прошелестiв вiн. – Шахливо!

Вiн протер хусточкою мокре чоло, а потiм боязко простягнув руку до рукiв’я кинджала.

– Не торкайтеся, – рiзко кинув я. – Ідiть зателефонуйте до полiцii. Розкажiть, що сталося. Потiм повiдомте мiстера Реймонда та майора Бланта.

– Слухаю, сер.

Усе ще витираючи спiтнiле чоло, Паркер швидко вийшов.

Я зробив ту дрiбничку, яку треба було. Я остерiгався, аби не порушити положення тiла й не зачепити кинджала. Витягши його, нiчого не змiниш. Зрозумiло, що Екройд уже якийсь час мертвий.

Затим за дверима почувся переляканий i сповнений недовiри голос молодого Реймонда.

– Що ви таке говорите? О, це неможливо! Де лiкар?

Вiн поквапливо виринув на порозi, а тодi завмер – з обличчя збiгла фарба. Його вiдсторонила чиясь рука, i до кiмнати ступив Гектор Блант.

– Боже мiй, – озвався Реймонд уже з-за його спини, – то це правда!

Блант пiшов просто до крiсла. Вiн схилився над тiлом, i я, подумавши, що, як i Паркер, вiн хоче схопити рукiв’я кинджала, вiдтягнув його однiею рукою.

– Нiчого не можна рухати, – пояснив я. – Полiцiя повинна побачити його таким, який вiн зараз.

Блант одразу ж кивнув на знак згоди. Його обличчя було, як завжди, незворушним, проте за застиглою маскою я нiбито розгледiв ознаки хвилювання. Тим часом Джеффрi Реймонд уже наблизився до нас i втупився в тiло з-за Блантового плеча.

– Який жах, – пробурмотiв вiн.

Вiн вiдновив самовладання, та коли зняв пенсне, яке зазвичай носив, i почав протирати його, я помiтив, що його рука тремтить.

– Грабiж, я гадаю, – припустив вiн. – Як проник злочинець? Через вiкно? Щось зникло?

Вiн пiдступив до письмового столу.

– Ви думаете, це грабiж? – повiльно запитав я.

– А що ще? Питання про самогубство, як на мене, не стоiть?

– Нiхто б сам себе так не заколов, – запевнив я. – Це, без сумнiву, вбивство. Але який мотив?

– Ворогiв у Роджера не було взагалi, – тихо промовив Блант. – Вочевидь, це грабiжники. Але що шукали тi злодii? Здаеться, нiчого не чiпали.

Вiн оглянув кiмнату. Реймонд продовжував розкладати папери на письмовому столi.

– Схоже, нiчого не зникло. Жодна з шухляд не мае ознак злому, – нарештi зауважив секретар. – Якась загадка.

Блант ледь кивнув головою.

– На долiвцi кiлька листiв, – зазначив вiн.

Я подивився вниз. Три чи чотири листи й досi лежали там, де iх впустив Екройд ранiше ввечерi.

Але синiй конверт iз листом мiсiс Феррас зник. Я саме збирався дещо сказати, як у будинку пролунав дзвiнок. У холi прозвучали голоси, а тодi з’явився Паркер iз мiсцевим iнспектором полiцii та констеблем.

– Добрий вечiр, джентльмени, – привiтався iнспектор. – Моi спiвчуття! Мiстер Екройд був гiдним, добрим джентльменом. Мажордом каже, що це вбивство. Ви заперечуете нещасний випадок чи самогубство, докторе?

– Повнiстю, – вiдповiв я.

– Ох! Поганi справи.

Вiн пiдiйшов i став над трупом.

– Його чiпали? – рiзко запитав вiн.

– Лише щоб переконатися, що ознак життя немае, – проста процедура. Тiла я взагалi не торкався.

– Ага! І все вказуе на те, що вбивця втiк… принаймнi поки-що. А тепер розповiдайте все детально. Хто знайшов труп?

Я ретельно виклав усi обставини.

– Повiдомлення телефоном, кажете? Вiд мажордома?

– Повiдомлення, якого я не робив, – палко запевнив Паркер. – Я не наближався до телефону весь вечiр. Іншi пiдтвердять це.

– Д

же дивно. Докторе, голос був схожий на Паркерiв?

– Гм… не стверджуватиму, що я зауважив. Просто я сприйняв це за належне.

– Природно. Гаразд, то ви дiсталися сюди, зламали дверi та знайшли бiдолашного мiстера Екройда в такому станi. Докторе, як довго, гадаете, вiн мертвий?

– Принаймнi пiвгодини… можливо, бiльше, – вiдповiв я.

– Дверi було замкнено зсередини, кажете? А вiкно?

– Я особисто зачинив його та замкнув на шпiнгалет ранiше ввечерi на прохання мiстера Екройда.

Інспектор пiдiйшов до вiкна та вiдслонив штори.

– Що ж, зараз його вiдчинено, – зазначив вiн.

І справдi, вiкно було вiдчинено, а нижню раму пiднято до упору.

Інспектор витягнув кишеньковий лiхтарик i пiдсвiтив пiдвiконня знадвору.

– Без сумнiву, вiн пiшов цим шляхом, – констатував, – i ввiйшов теж. Бачите оце?

У свiтлi потужного лiхтарика проступало кiлька чiтких слiдiв. Схоже, то було взуття з гумовими шипами на пiдошвах. Особливо чiткий слiд вiв досередини, iнший, який трохи перекривав його, – назовнi.

– Ясно як божий день, – пiдсумував iнспектор. – Зникло щось цiнне?

Джеффрi Реймонд похитав головою.

– Нiчого такого, щоб ми вже виявили. Мiстер Екройд нiколи не тримав нiчого цiнного в цiй кiмнатi.

– Угу, – прогув iнспектор. – Злочинець виявляе вiдчинене вiкно. Влазить досередини, бачить мiстера Екройда, що там сидить чи, може, задрiмав. Злочинець завдае удару ззаду, потiм у нього здають нерви, i вiн утiкае. Покинувши досить чiткi слiди. Ми впiймаемо його без жодних труднощiв. Пiдозрiлi незнайомцi тут нiде не вешталися?

– Ой! – раптом скрикнув я.

– Що, докторе?

– Цього вечора я зустрiв чоловiка на виходi з ворiт. Вiн запитав мене про дорогу до «Парку папоротi».

– О котрiй годинi це було?

– О дев’ятiй рiвно. Я чув, як годинник вибив годину, коли проходив через ворота.

– Можете його описати?

Я описав усе, що змiг.

Інспектор повернувся до мажордома:

– Хтось, хто пiдпадае пiд такий опис, наближався до парадного входу?

– Нi, сер. Цього вечора взагалi нiхто не приходив.

– А через заднiй вхiд?

– Не думаю, сер, але перевiрю.

Вiн пiдступив до дверей, але iнспектор зупинив його порухом великоi руки.

– Дякую, не треба. Я сам перевiрю. Та спершу бiльш-менш точно визначимось iз годинами. Хто востанне бачив мiстера Екройда живим?

– Може, я, – припустив я. – Коли йшов… зараз згадаю… десь за десять хвилин до дев’ятоi. Вiн сказав менi, що не хоче, аби його турбували. Я переказав розпорядження Паркеру.

– Саме так, сер, – поважно виголосив Паркер.

– Мiстер Екройд був живий о пiв на десяту, – вставив Реймонд. – Я чув його голос.

– З ким вiн розмовляв?

– Оцього я не знаю. Звiсно, на той час я вважав, що з ним доктор Шеппард. Я мав запитати його дещо про документи, з якими працював, а коли почув голоси, пригадав, як вiн сказав, що хоче поговорити з доктором Шеппардом i щоб йому не перешкоджали. Тому пiшов. А тепер виявилося, що доктор уже пiшов?

Я кивнув.

– Чверть по дев’ятiй я був удома, – продовжив я. – І не виходив, поки до мене не зателефонували.

– Хто мiг бути з ним о дев’ятiй тридцять? – запитав iнспектор. – Не ви… мiстере… м-м…

– Майор Блант, – пiдказав я.

– Майор Гектор Блант? – перепитав iнспектор, i в його голосi забринiли нотки поваги.

Блант тiльки ствердно кивнув головою.

– Гадаю, ми зустрiчалися ранiше, сер, – зазначив iнспектор. – Я вас одразу не впiзнав, але ви зупинялися в мiстера Екройда торiк, у травнi.

– У червнi, – виправив Блант.

– Справдi, то був червень. Отже, як я вже запитував, то не ви були з мiстером Екройдом сьогоднi о дев’ятiй тридцять вечора?

Блант похитав головою.

– Я не бачив його пiсля вечерi, – зiзнався вiн.

Інспектор повернувся до Реймонда:

– А ви, сер, не чули, про що йшлося в розмовi?

– Я почув тiльки фрагмент, – почав секретар, – i, оскiльки припускав, що мiстер Екройд iз доктором Шеппардом, цей уривок видався менi дуже дивним. Як я пам’ятаю дослiвно, мiстер Екройд сказав: «Звернення до мого гаманця були такими частими останнiм часом» – так i сказав «останнiм часом» – «що, боюся, я бiльше не можу виконати це прохання…» Я вiдразу ж пiшов, тому нiчого бiльше не почув. Але дуже здивувався, бо доктор Шеппард…

– … не позичае нi для себе, нi для iнших, – закiнчив я.

– Вимагання грошей, – задумливо мовив iнспектор. – Можливо, для нас це важлива пiдказка. – Вiн звернувся до мажордома. – Кажете, Паркере, ви нiкого не впускали через парадний вхiд сьогоднi ввечерi?

– Саме так, сер.

– Тодi мiстер Екройд мав особисто впустити незнайомця. Але я не зовсiм розумiю…

Інспектор, здалося, на кiлька хвилин замислився.

– Зрозумiло одне, – озвався вiн нарештi, виринувши з глибокоi задуми, – мiстер Екройд був живий i здоровий о пiв на десяту. Це востанне, коли вiдомо, що вiн був живий.

Паркер винувато закашлявся, й iнспектор одразу ж звернув на нього свiй погляд.

– Щось не так? – рiзко спитав вiн.

– Пробачте, сер, але пiсля того його бачила мiс Флора.

– Мiс Флора?

– Так, сер. Ма

уть, за чверть до десятоi. Саме тодi вона сказала менi, що сьогоднi нiхто не повинен турбувати мiстера Екройда.

– То вiн вiдправив ii до вас iз цим повiдомленням?

– Не зовсiм, сер. Я нiс тацю iз содовою i вiскi, коли мiс Флора, яка саме виходила з цiеi кiмнати, зупинила мене, сказавши, що дядько не хотiв, аби його турбували.

Інспектор подивився на мажордома бiльш пильно, нiж ранiше.

– Вам уже говорили про небажання мiстера Екройда, аби його турбували, еге ж?

Паркер почав затинатися. Його руки затрусилися.

– Так, сер. Так, сер. Ваша правда, сер.

– І все ж, ви мали намiр потурбувати його?

– Я забув, сер. Тобто я про те, що завжди приношу вiскi з содовою в цей час i питаю, чи е ще якiсь розпорядження, тож я подумав… ну, я поводився, як завжди, не замислюючись.

Саме в цей момент я зауважив, що Паркер дуже пiдозрiло збуджений. Бiдний чоловiк тремтiв i посмикувався.

– Гм, – видав iнспектор. – Я мушу негайно поговорити з мiс Екройд. Наразi ми залишимо цю кiмнату так, як е. Я повернуся сюди, коли почую розповiдь мiс Екройд. Для застереження зачиню та замкну вiкно.

Уживши запобiжних заходiв, iнспектор вийшов у хол, а ми попрямували за ним. Вiн зупинився на мить, поглянув на невеличкi схiдцi й кинув через плече до констебля:

– Джонсе, краще зостаньтеся тут. Не впускайте до цiеi кiмнати нiкого.

Паркер шанобливо втрутився:

– Пробачте, сер. Якщо замкнути дверi до головного холу, нiхто не матиме доступу до цiеi частини будинку. Цi сходи ведуть лише до спальнi та ванноi кiмнати мiстера Екройда. Зв’язку з рештою будинку нема. Колись тут були дверi, але мiстер Екройд замурував iх. Вiн хотiв, щоб його кiмнати належали йому цiлком.

Для прояснення ситуацii я додав чорновий ескiз правого крила будинку. Невеликi сходи, як пояснив Паркер, вели до однiеi великоi спальнi, утвореноi внаслiдок об’еднання двох кiмнат, а також прилеглоi ванни та туалету.

Інспектор зрозумiв ситуацiю з першого погляду. Коли ми опинилися у великому холi, вiн замкнув за собою дверi та поклав ключ до кишенi. Потiм тихо проiнструктував констебля, i той налаштувався пiти.

– Треба розiбратися з тими слiдами вiд взуття, – сказав iнспектор. – Але спершу мушу перекинутися кiлькома словами з мiс Екройд. Вона останньою бачила дядька живим. Вона вже знае?

Реймонд похитав головою.

– Тодi ще зо п’ять хвилин не говоритимемо. Вона краще вiдповiсть на запитання, якщо не буде засмучена правдою про свого дядька. Скажiть iй, що сталося пограбування, i запитайте, чи вона не проти одягтися i зiйти, щоб вiдповiсти на кiлька запитань.

Реймонд пiшов нагору виконувати доручення.

– Мiс Екройд зараз зiйде, – повiдомив вiн, повернувшись. – Я переказав iй те, що ви порадили.

Не минуло й п’яти хвилин, як Флора, у свiтло-рожевому шовковому кiмоно, зiйшла сходами. Вона здавалася неспокiйною i збудженою.

Уперед виступив iнспектор.

– Добривечiр, мiс Екройд, – привiтався вiн чемно. – Боюся, була спроба пограбування, тож ми хочемо, щоб ви допомогли нам. Що то за кiмната? Бiльярдна? Заходьте сюди та присядьте.

Флора присiла на краечок широкого й завдовжки з усю стiну дивана та подивилася на iнспектора.

– Я не дуже зрозумiла. Що вкрадено? Що я повинна вам розповiсти?

– Загалом таке, мiс Екройд. Паркер стверджуе, що ви виходили з кабiнету свого дядька за чверть до десятоi. Це так?

– Саме так. Я прийшла побажати йому на добранiч.

– Час точний?

– Ну, це було десь тодi. Напевно не скажу. Можливо, пiзнiше.

– Ваш дядько перебував сам чи з кимось iще?

– Вiн був сам. Доктор Шеппард уже пiшов.

– Ви часом не зауважили, вiкно було вiдчинено чи зачинено?

Флора похитала головою.

– Не можу вiдповiсти. Штори було опущено.

– Саме так. А дядько поводився звично?

– Думаю, так.

– Можете розповiсти нам, як саме все вiдбувалося?

Флора на мить замовкла, наче намагаючись згадати.

– Я зайшла i сказала: «Добранiч, дядьку, я лягаю спати. Сьогоднi я втомилася». Вiн щось пробурмотiв i… Я пiдiйшла, щоб поцiлувати його, а вiн сказав, що сукня менi личить, а тодi попросив пiти, позаяк вiн зайнятий. І я пiшла.

– Вiн просив, щоб його не турбували?

– О, так, а я й забула. Вiн сказав: «Перекажи Паркеру, що сьогоднi менi бiльше нiчого не потрiбно, i щоб вiн мене не турбував». Я зустрiла Паркера бiля дверей i переказала йому дядькове прохання.

– Саме так, – пiдтвердив iнспектор.

– Ви не розповiсте менi, що вкрадено?

– Ми не… впевненi, – вагаючись, вiдповiв iнспектор.

У широко розплющених очах дiвчини з’явилася тривога. Вона скочила на ноги.

– Що сталось? Ви щось вiд мене приховуете?

Рухаючись, як зазвичай, непомiтно, мiж нею та iнспектором вирiс Гектор Блант. Флора ледь простягнула руку, вiн узяв ii у своi долонi, погладжуючи, наче маленьку, i вона повернулася до нього, нiби в цьому безпристрасному, кам’яному обличчi було те, що обiцяло iй пiдтримку та безпеку.

– Погана новина, Флоро, – тихо промовив вiн. – Погана новина для всiх нас. Ваш дядько Роджер…

– Так?

– Це

стане для вас важким ударом. Та рано чи пiзно… Бiдний Роджер мертвий.

Флора вiдступила вiд нього, ii очi розширилися вiд жаху.

– Коли? – прошепотiла вона. – Коли?

– Боюся, одразу по тому, як ви пiшли, – серйозно сказав Блант.

Флора схопилася рукою за горло, коротко зойкнула – i я встиг пiдхопити ii у повiтрi. Вона втратила свiдомiсть, i ми з Блантом перенесли ii нагору та вклали в лiжко. Потiм я попросив його розбудити мiсiс Екройд i повiдомити iй новину. Флора незабаром отямилась, i я привiв до неi маму, пояснивши, як дбати про дiвчину. Тодi поквапився униз.

Роздiл шостий. Тунiський кинджал

Я зустрiв iнспектора на виходi з дверей, що вели до кухонних примiщень.

– Як молода ледi, докторе?

– Саме оговтуеться. З нею ii мати.

– Це добре. Я допитував слуг. Усi вони стверджують, що сьогоднi ввечерi бiля чорного ходу нiкого не було. Ваш опис того незнайомця досить нечiткий. Для продовження чи не могли б ви повiдомити нам щось конкретнiше?

– Боюся, що нi, – з жалем вiдповiв я. – Розумiете, нiч була темна, а хлопець мав пiднятий комiр пальта й насунутий на очi капелюх.

– Гм, – гмикнув iнспектор. – Схоже на те, що вiн хотiв приховати свое обличчя. Впевненi, що не знаете його?

Я вiдповiв, що нi, хоч i не так рiшуче, як належало б: згадав свое враження, що десь чув голос незнайомця. Доволi невпевнено я пояснив це iнспектору.

– Кажете, голос грубий, простакуватий?

Я погодився, але менi спало на гадку, що та грубiсть була трохи перебiльшена. Коли, на думку iнспектора, чоловiк волiв приховати свое обличчя, то вiн мiг би так само спробувати змiнити свiй голос.

– Докторе, ви не проти знову пройти зi мною до кабiнету? Є ще дещо, про що я хочу вас запитати.

Я неохоче погодився. Інспектор Девiс вiдiмкнув дверi передпокою, ми пройшли, i вiн знову замкнув iх за собою.

– Ми ж не хочемо, щоб нас турбувати, – мовив вiн похмуро. – І не хочемо, щоб нас пiдслухали. Що там за iсторiя з шантажем?

– Шантажем! – приголомшено вигукнув я.

– Це плiд Паркеровоi уяви? Чи в цьому справдi щось е?

– Якщо Паркер чув про шантаж, – повiльно протягнув я, – то напевно пiдслуховував за дверима крiзь замкову щiлину.

Девiс кивнув.

– Найвiрогiднiше. Розумiете, я саме перевiряю, що робив Паркер того вечора. Направду менi не сподобалася його поведiнка. Чоловiк щось знае. Коли я почав розпитувати його, вiн злякався i почав щось верзти про шантаж.

Я миттево ухвалив рiшення.

– Добре, що ви порушили цю тему, – промовив. – Я все ще намагався вирiшити, чи зiзнаватися, поклавши руку на серце, чи нi. Власне, вже вирiшив усе вам розповiсти, проте чекав слушноi нагоди. І зараз вона з’явилася.

І я описав усi подii того вечора так, як виклав iх тут. Інспектор проникливо слухав, час вiд часу ставлячи запитання.

– Найнезвичнiша iсторiя, яку я чув, – пiдсумував вiн, коли я закiнчив. – І ви кажете, що лист безслiдно зник? Погано, це справдi дуже погано. Це дае нам те, що ми шукаемо, – мотив для вбивства.

Я кивнув.

– Я розумiю.

– Кажете, мiстер Екройд натякнув на свою пiдозру про причетнiсть когось iз домашнiх? Домашнi – досить гнучке визначення.

– Ви ж не думаете, що Паркер – та особа, яку ми шукаемо? – запитав я.

– Дуже схоже на те. Вiн вочевидь пiдслуховував пiд дверима, коли ви вийшли. Пiзнiше мiс Екройд наштовхнулась на нього зогинцем бiля дверей, коли заходила до кабiнету. Припустимо, вiн спробував знову, коли вона була вже далеко. Заколов Екройда, замкнув дверi зсередини, вiдчинив вiкно, вилiз iз кабiнету та прокрався до бокових дверей, якi заздалегiдь вiдчинив. Як вам таке?

– Проти цього е лише один факт, – повiльно промовив я. – Якби Екройд дочитав той лист пiсля мого вiдходу, як вiн планував, то не бачу сенсу в тому, що вiн продовжував сидiти далi та прокручувати все у своiй головi ще годину. Вiн би вiдразу покликав Паркера, звинуватив його та здiйняв би добрячий галас. Пам’ятайте, Екройд був холериком.

– Можливо, саме тодi вiн не мав часу дочитати лист, – висловив здогад iнспектор. – Ми знаемо, що хтось був з ним о пiв на десяту. Якщо той вiдвiдувач з’явився вiдразу пiсля вас, а потiм, коли вiдвiдувач пiшов, мiс Екройд зайшла побажати доброi ночi, вiн не змiг би повернутися до листа майже до десятоi години.

– А телефонний дзвiнок?

Може, Паркер його зробив перед тим, як подумав про замкненi дверi та вiдчинене вiкно. Потiм вiн передумав чи запанiкував, тож вирiшив сказати, що нiчого не знае. Запевняю вас, так i було.

– Та-ак, – протягнув я iз сумнiвом.

– У будь-якому разi можна з’ясувати правду про дзвiнок на телефоннiй станцii. Якщо його з’еднали звiдси, то не розумiю, як хтось iнший, крiм Паркера, мiг зателефонувати. Зважаючи на це, вiн – наш. Але тримайте все в таемницi. Не тривожитимемо його, доки не зберемо всiх доказiв. Я нагляну, чи не припуститься вiн помилки. А на позiр зосередимося на вашому таемничому незнайомцевi.

Вiн пiдвiвся iз крiсла бiля письмового столу, де сидiв, широко розставивши ноги, i пiдступив до нерухомого тiла у крiслi

– Нам повинна дати пiдказку зброя, – зауважив вiн, спрямувавши погляд угору. – Це щось зовсiм унiкальне, як на мене. Антикварна рiч.

Вiн зiгнувся, уважно вивчаючи рукiв’я, i я почув задоволений вигук. Потiм, дуже обережно, вiн притиснув руками трохи нижче вiд рукiв’я та витягнув лезо з рани. Все ще тримаючи зброю так, щоб не торкатися рукiв’я, вiн помiстив ii в широку порцелянову чашу, яка прикрашала камiн.

– Так, – видав вiн, кивнувши. – Справжнiй витвiр мистецтва. Таких небагато.

Це була справдi гарна рiч: вузьке конусоподiбне лезо пiд рукiв’ям iз вишуканим металевим переплетенням скрупульозноi ручноi роботи. Вiн обережно торкнувся леза пальцем, перевiряючи його гостроту, й зобразив оцiнювальну гримасу.

– Боже, яке лезо, – вигукнув. – Навiть дитина могла б угородити його в людину, наче в масло. Небезпечно мати таку iграшку.

– Можна я зараз належно огляну тiло? – запитав я.

Вiн кивнув.

– Уперед.

Я провiв ретельне обстеження.

– І? – поцiкавився iнспектор, коли я завершив.

– Не обтяжуватиму вас науковими термiнами, – почав я. – Прибережемо це для розслiдування. Удар завдав праворукий, що стояв позад нього. І смерть вочевидь настала миттево. Із виразу обличчя покiйника зрозумiло, що удар був цiлком неочiкуваним. Мабуть, вiн помер, не знаючи, хто вбивця.

– Мажордоми вмiють пересуватися тихо, мов кiшка, – зауважив iнспектор Девiс. – У цьому злочинi небагато таемничого. Погляньте на рукiв’я кинджала.

Я поглянув.

– Насмiлюся зазначити, для вас вони не очевиднi, та я бачу iх достатньо чiтко. – Вiн притишив голос. – Вiдбитки пальцiв!

Інспектор вiдступив на кiлька крокiв, аби оцiнити реакцiю на цi слова.

– Так, – зронив я м’яко. – Гадаю, що так.

Не розумiю, чому мене мають за не обтяженого iнтелектом. Я читаю детективнi iсторii та газети. Зрештою, я людина iз пересiчними здiбностями. Якби на рукiв’i кинджала знайшлися вiдбитки пальцiв нiг, це була б зовсiм iнакша справа. Отодi я б зобразив достатньо здивування та благоговiння.

Гадаю, iнспектора роздратувало те, що йому нiяк не вдавалося мене вразити. Вiн узяв порцелянову чашу та попросив мене супроводжувати його до бiльярдноi.

– Побачимо, чи мiстер Реймонд зможе розповiсти нам щось про цей кинджал, – пояснив вiн.

Знову замкнувши за собою зовнiшнi дверi, ми пройшли до бiльярдноi, де знайшли Джеффрi Реймонда. Інспектор тримав свiй експонат.

– Стикалися iз цим ранiше, мiстере Реймонд?

– Ну… Мабуть… я майже впевнений, що це антикварний подарунок мiстеровi Екройду вiд майора Бланта. Вiн з Марокко… нi, з Тунiсу. Отже, злочин скоiли ним? Яка незвичайна рiч. Здаеться, це майже неможливо, та навряд чи iснуе два такi кинджали. Привести майора Бланта?

Не чекаючи на вiдповiдь, вiн поквапливо вийшов.

– Такий хороший хлопець, – зауважив iнспектор. – Є в ньому щось чесне та щире.

Я погодився. За тi два роки, поки Джеффрi Реймонд виконував обов’язки секретаря Екройда, я нiколи не був свiдком його збентеження чи втрати самовладання. Я знаю його як дуже вiдповiдального секретаря.

За хвилину чи двi Реймонд повернувся в супроводi Бланта.

– Я мав рацiю, – схвильовано повiдомив Реймонд. – Це тунiський кинджал.

– Майор Блант iще не бачив його, – заперечив iнспектор.

– Бачив, коли заходив до кабiнету, – спокiйно промовив чоловiк.

– То ви впiзнали його?

Блант кивнув.

– Ви нiчого не говорили про це, – пiдозрiло зауважив iнспектор.

– Невдалий момент, – пояснив Блант. – Балаканина у невдалий момент може завдати чимало шкоди.

Вiн достатньо спокiйно витримав проникливий погляд iнспектора.

Останнiй нарештi щось буркнув i вiдвернувся. Вiн принiс кинджал Бланту.

– Ви досить упевненi щодо нього, сер. Ви впiзнаете його, не сумнiваючись?

– Цiлком. Узагалi жодних сумнiвiв.

– Де цю… е-е-е… антикварну рiч зазвичай зберiгали? Можете сказати, сер?

Вiдповiв секретар.

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Примечания

1

Вiч-на-вiч (фр.). – Тут i далi прим. перекл.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить