Кулiш у пеклi
Пантелеймон Олександрович Кулiш

Пантелеймон Олександрович Кулiш

Кулiш у пеклi (Староруська поема Панька Небрехи)

1. Заспiв

І

Усiм лучалось нам чувати
Не раз мiж людьми, та й не два,
Чи то й написане читати
Про пекло й про його дива.
Гомер, Вiргiлiй, Котляревський
Спiвали про той мир мертвецький,
А Дант — мов на Дону там був.
Ще якось i в чистець пробрався
І в рай за дiвчиною вгнався,
Та ба! там гарбуза здобув.

ІІ

Менi, Небресi, зась плескати
Про те, чого не бачив сам,
Шкода про те оповiдати,
Що в пеклi дiеться i там,
Де нашi очi ледвi бачать,
Як душi зорями маячать,
Но, сам Кулiш менi не дасть
Про все те страхiтте збрехати,
Якого мусив вiн дознати
Через людську, мовляв, напасть,

ІІІ

Оце ж про все, чого мiй любий
Тезко Олелькович дознав,
Як до останньоi вже згуби
Лукавий мир його загнав,
Тепер вам певно слебезую
І правду безо лжi ясую:
Бо з пекла вiн живий вернувсь,
Протей брехливого народу,
Що не збрехав нi слова зроду
Про добре й зле, чого здобувсь.

ІV

Вiн був iз пекла геть iзнявся
Над передвiчну дику тьму,
Аж се Ілля святий озвався
І громом загримiв йому
Вiддалеки над головою:
Коли не надишся стрiлою
Летiти в пекло сторчкака,
Як тi, що тiльки молитвами,
А не спасенними дiлами
Заломлють попа й дяка.

V

Вертайсь додому i, що знаеш,
Що думаеш, кажи, як есть, —
Не так як у брехак читаеш, —
Хоч би тобi за правду й смерть
Вiд злюк у вiчi зазирала,
Хоч би й Москва на тебе встала
І рiдна предкiвска земля…
Дурницю мусиш занедбати
І на лукавих не вважати,
Яка б нi лучилась пеня.

VІ

Що я книшi святим розвожу
І торохчу своiм возком,
Дак се храню я правду божу,
Щоб злюки хитрим язиком
Їi в брехню не повернули
Да про страшний суд не забули,
Що буде всiх людей судить.
Оце ж i знай, що я громами
Тебе вiд них та блискавками
За правду буду боронить?

VІІ

Пiд сими ж то запевненнями
Почув Панько пророчий глас
І голубиними крилами
Вернувся дух його до нас.
Тепер шкода його судити
Мiносу да хвостом крутити:
Нiчого не боiться вже, —
Бо торохтюча колесниця
Його вiд кривди стереже.

2. Пiсня перва

І

Кулiш завзятий був писака,
В шпаргалках, мов та миш, довбавсь.
Що коiв лях i гайдамака,
До всього пильно доглядавсь.
Ще ж завела його охота
Писати всячину й про чорта
Та й про богiв оповiдав.
«Боги, — рече, — пiшли з героiв,
Преславних душогубством воiв,
Що й дiдько б ради iм не дав».

ІІ

Таки Панько писав-проводив
І всiх чортiв письмом дрочив.
З писаками нiже не ладив
За iх героiв i богiв,
Бо душогубство прославляли
І до богiв за темнi хмари
Драбину строiли собi,
Щоб старий бог, всiх благ податель,
Усiх дурниць законодатель,
Родив iм грушi на вербi.

ІІІ

За се Кулiша узились
Усi пекельнi цензори,
Що вiд отця брехнi родились
Людського мороку царi.
Ото ж, як дзизнула косою
Безока смерть, вiн головою
Полiг, мовляли, «дуба дав»,
І за письменницьку роботу,
Що завдавала всiм турботу,
До пекла мовчки почвалав.

ІV

До пекла, певно не до раю:
Се знав i Киiв, i Москва,
І Львiв, що руського звичаю
Колись був третя голова,
А потiм у ляхву пошився,
Вiд мови нашоi вiдбився
І став з унiта палiем:
Бо предками зве гайдамацтво,
Те тотарене козацтво,
Що Русь спустошило вогнем, —

V

Що на пiдмогу хана звало,
Упавши попяну в бiду,
І руським тiлом годувало
Його ненаситну Орду.
Знайшлись i в Киевi бурлаки,
Що з людоiдiв-гайдабур
Зробили православних воiв,
Святоi вольностi героiв,
Всесвiтньоi культури мур.

VІ

Заскиглили, немов на вовка,
Всi гавкуни на Кулiша,
І розiйшлась кругом помовка,
Що, певно, дано вiдкоша
В раю завзятому писацi
За невгавущi злющi працi,
І в пеклi мучиться тепер:
Присуджено-бо лютi муки,
Письменним людям для науки,
Йому тодi, як ще й не вмер.

VІІ

І справдi ж бо давно наслухавсь
Дурного лементу Кулiш
І в головi собi начухавсь,
Та серце в грудях бгав, мов книш.
Як нашi давнi Андибери
Пили в кабашноi гатери,
Аж покiль ходора все йшло,
Аж покiль груби гуркотали
І сажею свiт затемняли,
Так i в письменникiв було.

VІІІ

Не мед-пяне-чоло кружляли,
Чорнильний опiум вони,
І лжею пiйло заправляли,
Найкращим трунком сатани,
Аж покiль морок душi темнi,
Мов сажа пустки тi корчемнi,
Непроглядно заволiкав.
Вiд галасу того пяного,
Вiд бiснування навiсного
Сердека в хутiр утiкав.

ІХ

Там води Лети дзюркотали
Про молоду старовину
І з кволим серцем розмовляли
Про сльози, рози та весну.
І забувало серце кволе
Про те, мовляв, просторе море,
Що мае гаду без

числа, —
Про ту безодню, що пустилось
По нiй плисти, та й опинилось
Без демена i без весла.

Х

Було колись, як очортiе
У Сiчi пити горiлки,
Козацтво наше густо вкрие
Саетами зимовники.
І там уже гуляти годi:
Сидить отаман у городi,
Пильнуе кримськi кавуни,
Не татарву ганяе — свинi,
Щоб не поiли жовтi динi,
Як манна, кожному смачнi.

ХІ

Так i Кулiш було забеться
В глухi степи чи то в гаi…
Нехай хто хоче лобом беться
Один з одним, як бугаi,
За те, яким се дивним робом
Перевернувся хлiборобом
Страшний паливода-козак,
Як занедбав свою криваву
Старовину i втратив славу
Там, де гуляв-буяв кабак.

ХІІ

Забеться в мовчазну хатину,
Що стала рака в пустирi,
І, як чернець лиху годину
Осмiюе в монастирi,
Так вiн кепкуе iз недолi,
Самiтникуючи на волi,
І годi вже старовину
Козацьку й панську ворушити,
Що не давала людям жити
Через безрозумну войну.

ХІІІ

Там степовi йому не снились
Кабашницi та шинкарки,
Що iх обачнiстю хвалились
Колись нетяги-козаки, —
Нi батько збреханий козацький,
Що юртовав наш люд простацький,
Присягами дурив ляхву,
З ii слiпим вельможним панством,
І хана з хижим азiатством
І церкволюбницю Москву.

ХІV

Анi його по духу кревнi,
Печенi хутко докторцi,
Защитники катюги ревнi,
Цвiрiнькуватi горобцi, —
Тi, що до книжникiв лестились
І книгогризами зробились
Да й стали наших поучать,
Що наша шмальцьробна буда
І будники були з-мiж люда
Такi, що вмiли будовать,

ХV

Се есть будинки майструвати,
Церкви та замки, — люд буйний,
А не послiд, що вiдметати
Його звик геть вiд себе свiй, —
Що по полях ратаювати,
А по мiстах крамарювати
Не вмiв, не здужав, не хотiв,
А ждав козацькоi руiни
І з кочовоi Украiни,
Як шершень в пасiку, летiв.

ХVІ

Не снились там i книгогризи
Паньковi посеред левад,
Що, повбиравшись в пишнi ризи,
Сповняли брехунами ад…
Все, що чинили, що писали,
Про що кагалом розмовляли,
У його Лета пойняла
І всi книжки несамовитi,
Половою мiшки набитi,
В запомин-море понесла.

ХVІІ

Як же та Мors, мовляв, морснула
Його косою, мов на жарт,
Душа вiд тiла полинула,
Байдужна, хто iй кум чи сват,
Чи ворог клятий, чи друзяка,
Без сорома в очу собака,
Що, знай, крутив-махав хвостом,
Поки вхопив не по заслузi
Не псу належне, не котюзi
І втiк з нетрудженим шматком.

ХVІІІ

Байдужен iй i Каменецький,
Природний езуiт-земляк,
Пiдлиза-прасол кролевецький,
Душею ласий потурнак;
І тульський писар, що з ним гризся,
Покiль пройдисвiтом зробився
І став з пiдбрехача панком,
Тодi мов братте обнялися,
Мов чорт iз бiсом понялися
Або хан з Хмелем-козаком.

ХІХ

І вовк… нi, се була вовчиця,
А тiльки прозвано вовчком…
І не вовчиця, а лисиця
З ехидним ницим язиком…
Тихесенько, як тiнь, ступала,
Хвостом слiд вовчий замiтала
І кралася не до курей,
А до сердець прихильно-щирих,
До розумiв святих-правдивих,
Губила мiж людьми людей.

ХХ

І той, що за роботу брався,
Над прислiвями працював,
А потiм iз дiтей знущався,
Калюжею письменство звав,
Бо «грузнуть у лiтературi»,
Не пiдклоняються цензурi
І люблять правду над брехнею,
Той, що не бачить i не чуе,
Як бiдна дiтвора бiдуе,
Зробив iз себе сам свиню.

ХХІ

І «Каiн» — брат, що материзну
У вбогих сестер зажирав,
І, зневажаючи отчизну,
Із рiдного гнiзда iх гнав, —
Що, мов у байцi обiзяна,
Знай, колодде важке качала,
Сидiв та нидiв над письмом
І мотлоху надбав без глузду,
Тим часом жiнка без загнузду
Пообкрадала свекрiв дом.

ХХІІ

Байдужнi й тi, що рiдну мову
Занедбують, найкрашу з мов,
Народолюбностi основу,
І пристають до ворогiв, —
Тi, що язик вiд бога даний
І духом творчим осiяний,
Зробили змалку «мовчазним»,
Людей же, що свiй край любили,
Немов стратенцiв осудили
Судом драконовим, чужим.

ХХІІІ

І тi, кому вiн в генерали
Драбину лiзти пiдставляв, —
Кого цурались, мов не знали,
Як розум власний не сягав, —
В кого на панськiй високостi,
Мов у якого Jego Morsi,
Крутилась вiтром голова, —
Кому святих Камен родина,
І Древня Русь, i Украiна —
Однi безрозумнi слова…

ХХІV

Русь Древня — корiнь i начало
Всього, чим дишем, живемо,
Що в нас величного постало,
На чiм у вiрi стоiмо;
А наша рiдна Украiна —
Пiд сонцем праведним едина
Колиска мови, що нi грек,
Нi римлянин, нi римський кревний,
Поляк, слуга латини ревний,
Нi москалюга, що iзрек

ХХV

Нам заповiдь на всю вселенну —
Забути, кинути ii,
Криничину живу, священну,
Укриту в серця глибинi —
Нiхто з них не спiвав над нею,
Колискою життя сiею,
Того чудовного котка,
Що вже й за Кия Киянина

Робив родину й сiмянина
І з князя в нас, i з простака.

ХХVІ

Вiдступники Землi Святоi,
Що Святославiв, Ігорiв,
Владимерiв на тiм устоi
Словянства чесного, Днiпрi,
Зродила нам i згодувала,
І слави свiтом осiяла,
Вхопились ослiп за чини,
І так, як предки iх з ляхвою,
Вони з новою татарвою
Полiзли гурмом у пани.

ХХVІІ

Кулiш тим часом всю природу
До себе на пiдмогу звав
І «духа правого» свободу
Вселенським духом покрiпляв,
А все друковане гультяйство,
Тарасовство да Костомарство,
В безчеснi брехнi повернув,
Князiв, царiв премудрих славив,
Русь над Козащину поставив,
Всiх до единостi горнув…

ХХVІІІ

Русь Древня! довго ти стояла
Архистратигом християн,
Аж поза Сурожжю ганяла
Козакiв, Кобякiв, поган…
Русь Древня… о! велике слово,
Свободи всiх словян осново!
Тебе не вкраде в нас Москва,
Так як украла нашу мову
Та й викроiла з неi нову,
Тим робом, що й Литва й Ляхва.

ХХІХ

Була вона колись едина,
Була «свята» единством Русь;
Та з неi стала Украiна,
Як пан ляхом перевернувсь,
Козак же, пана в лики взявши
І татарвi його продавши,

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить