Маруся Богуславка
Пантелеймон Олександрович Кулiш

Пантелеймон Олександрович Кулiш

МАРУСЯ БОГУСЛАВКА

«Нет царства, которое не разорилось бы, будучи в обладании клириков».

    Иоанн Грозный

«Ой, бородачи! Многому злу корень – старцы и попы!»

    Петр Великий.

Присвят

Тобi. О! Де ж те слово гарне, чисте,
Блискуче, як срiбло, розтоплене в горнилi,
Щоб свiту возвiстить про свято урочисте
Твоеi похвали, мiй духу свiтлокрилий?

Нi, не землi, не нам тебе благословляти,
Пречисту в помислах, у задумах величну!
Не знаем, як тебе, яким iм'ям назвати,
На пам'ять мiж, людьми, на шану вiковiчну.

Там, де, мечта душi, витають херувими,
Дадуть iм'я тобi, зорi новорожденнiй.
Як перло мiж перел, мiж душами святими
Сiятимеш в своiй красi благословеннiй.

Сiяй i проливай в серця людськi вiдраду;
Нехай твою тропу, спасенну стежку знають,
Нехай над свiт увесь возлюблять щиру правду,
Про неi родяться, за неi помирають.

А я, коли твоя божественна природа
Вселилась у мiй дух i я твоiм диханнем
Повiну на серця, як райська прохолода,
Як жизнi вiчний хiр, весни благоуханне.

Се не моя хвала, твоя се буде слава,
Твоя се iсповiдь, твое сердечне слово,
Посланнице небес, Мадонно величава,
Натхненне праведне високого й святого!

Пiсня перва

Дума перва

Музо, правди староруськоi вовiк жива богине,
Серця чистого i розуму свободного святине!

Ми покинули з тобою шлях широкий суевiрства,
Вiдцурались вiзантiйського i римського попiвства.

Занедбали й тi перекази, тi споминки кривавi,
Що дiди вважали за вiнець своеi честi й слави.

Ми пуття собi в козацькому завзяттi не шукаем,
Щастя й долi в езуiтському лукавствi не вбачаем.

Дай же нам, богине, тiльки щирiй правдi поклонятись
І в iм'я твое святе дiтьми терпимостi озватись.

Нехай iнший хто в казки письмацькi давнi поринае,
Хитромовну iх iмлу, мов чисту правду, прославляе.

Ми про давнi давна без гнiву й лукавства спогадаймо,
Про безладде наших бiдолашних предкiв заспiваймо.

Заспiваймо ж перш усього про попа, попiв окрасу,
Дивовижу свого темного розбiйницького часу:

Як вiн чесно духом бодрим проти кривди подвизався,
Хоч наслiдним суевiрством понад iншими й не знявся.

* * *

Був сей пiп колiна панського, з Пiдгiр'я Ярославець,
А на прiзвище, по спомину й переказу, Державець

Бо його шляхетнi предки за велику мали славу,
Що з давен давнезних заслужили в короля державу.

І було незгiрш панам Державцям на Пiдгiр'i жити,
Поки в Русь не поналазили гадюки езуiти.

Був Державець русин з огняною щирою душею:
Не поладив вiн з тiею злою, в'iдливою тлею.

Кинув на поталу езуiтам рiд свiй i родину,
Заволiкся пiшки на козацьку вольну Украiну.

Не злякавсь шляхiв татарських i пустинь тих украiнських,
Рятував i серце, й розум од пiдходiв езуiтських.
Волив лучче всяку нужду i тяжку бiду приймати,

Нiж з ляхами по науцi езуiтськiй панувати,
З русинiв ляхву та недоляшкiв штучно виробляти,

Правду-матiр, честь, i волю, й душу Риму продавати.
Приблудивсь до рiчки Росi езуiтський ненавидник,

Пiдступноi проповiдi польсько-римськоi противник.
Приблудивсь до узграничного мiстечка Богуслава,
Де козак не знав i не питав, чия воно держава.

Уродливий, молодий, моторний, хоч i небагатий,
Приймаком пристав до вдовиноi нужденноi хати.

Ущасливив бiдолашну вбогу вдiвоньку козачку,
Як поняв у неi безприданку дочку-одиначку.

Жили-пробували у старiй оселi хоч не вельми пишно,
Та хвалити Бога i Святу Покрову що було затишно.

Дума друга

Уподобали на нашому Пороссi Ярославля,
З-над Днiстра, iз руського Пiдгiр'я шляхтича Державця.

Був-бо вiн мистець великий по верхах з книжок читати,
Алiлую, кондаки, iрмоси й тропарi спiвати,

І пани його й усi мiщане вельми полюбили,
Напiдпитку й по тверезу одинаково хвалили,

Що попа, приблудного волоха, в хибах поправляе,
І дяка гучним Апостолом за пояс затикае.

І зiбралась у них у недiлю рано чорна рада,
Врадила на чорнiй радi однословно вся громада:

Із нетяг зiбрать по денежцi, а з дукiв – по пiвкопи,
І тим скарбом висвятить його в Печерському на попи.

А волошина-приблуду з Богуславщини прогнати,
Бо не вмiв старий гаразд нi служби править, нi спiвати.

Вихваляло все Поросся нового попа – й миряне,
І пани, i крамарi, i всi цеховики-мiщане.

«Хоч у нас, – мовляли, – церква шатами не знакомита,
Да поповим розумом, мов золотом, кругом окрита».

Тiльки козакам Державець був не так-то до вподоби:
Бо не мав до них прихильностi, поваги, нi шаноби.

На бенкети сутi в куренi до них не поспiшався,
Горiлок iх добрих i медiв п'яних немов цурався.

А найбiльше тим козацтву пiп сей був не до любовi,
Що казав, як думав, щиру правду козаковi.

Вiн картав у церквi козакiв докiрними словами,
Соромив iх дукiв

хижими, кривавими дiлами.

І полковника козацького, й обозного, й гетьмана
Поважав не вельми бiльш, як нехриста i бусурмана.

«Бо вони, – рече, – Днiпром на море випливали,
Та й купецьким суднам християнським пiльги не давали;

Християн-купцiв, як i невiрних туркiв, плiндрували,
А награбивши турецького немов добра, гуляли.

В погулянках славились морським походом та хвалились,
Що за вiру б то благочестиву християнську бились.

І п'яне кобзарство, шинкове нищунство, пiдкупляли,
Щоб у кобзу про лицарство iх розбiйницьке бряжчали.

А пропившись
І, мов крем'ях той, оббившись,

Свою рiдну Украiну плiндрували,
Милосердного грiхами прогнiвляли;

Божий бич, татар, на села накликали,
Много християнських душ занапащали».
На попа за се козацтво нарiкало,
І на часточку йому не подавало;

По чужих церквах акафiсти наймало,
Рокiвщиною його нiже не обмисляло.

Не пiзнав розкошiв богуславський чесний пiп-тiмаха,
На попiвствi жив мов гречкосiй-доматор сiромаха.

Проста хата в нього сяла тiльки гарними богами,
Та пахущими на божниках квiтками й рушниками,

Та хорошою, як Божий рай, вродливою дочкою,
Що всiм брала очi дивною якоюсь красотою.

Байдуже було старому про багатство:
«Не вiд сього, – рече, – миру наше царство».

І на те з старою не вважали,
Що попи iх iз попадями минали,

Інде попасу веселого собi шукали,
Вiд убогоi гостини потай утiкали.

Один тiльки й пан прихильний обiбрався,
Товстогубим мiж козаками звався.

Не любив також i сей бенкетувати,
А любив з попом у Бiблii читати.

До попа частенько став сей пан ходити,
І без чарки про спасенне говорити.

Хто казав: любив вiн попадю старую,
Хто казав: ще й бiльш попiвну молодую.

Замолоду вiн якось не оженився,
І в лiта, ляхи мовляли, panski вбився:

Дак лизав старий до молодоi губки,
Буркотав, як сивий голуб до голубки.

Дума третя

І

«І не кажи менi,
І не турчи менi:
Не хочу слухать-знати,
Щоб за нелюбого
Да товстогубого
Марусеньку вiддати». —

II

«І не проси мене,
І не гризи мене:
Шкода про се й казати,
Щоб iз злиденником
Та безземельником
Марусеньку звiнчати.

III

І батько, й дiд його,
І рiд, i плiд його
Се все було ледащо:
Бо козакуючи,
Статки гайнуючи,
Позводились нiнащо».

Так старенький iз старою
День у день сварився,
А козак iз iх дочкою
Тайкома любився.

Була гарна вбога панна,
Краля-королиця:
Як ясна зоря, рум'яна,
Як снiг, бiлолиця.

Народила мати доню —
Мов намалювала;
Надала iй щасте-долю,
Щоб бiди не знала.

А бiда не за горами,
Ходить промiж нами.
Очi з чорними бровами
Миготять сльозами.

Миготять, мов блискавицi,
З-пiд густоi тучi,
Як стоiть коло криницi,
Свою долю ждучи.

«Не ходи вже, доле й воле,
Вранцi до криницi:
Продають мене за поле,
За важкi червiнцi». —

«Нi, покiль на небi зорi
Мiсяця стрiчають,
Покiль на безкраiм морi
З вiтром хвилi грають,

Товстогубу не придбати
Чорних брiв дiвочих!
Завтра будемо еднати
Козакiв охочих,
І полинемо з вiтрами
На безкрае море,
І поробимось панами,
І забудем горе.

Побудуем собi пишнi
Хати на помостi,
І вчащатимуть велишнi
До нас дуки в гостi.

Оксамити, златоглави
Будемо носити,
Килимами крити лави,
Меди-вина пити.

Бо мене старшим обрали
Над всiма старими,
Щоб на море я човнами
Вилiтав, мов крильми.

А у мене – як заграе
Моречко з вiтрами,
Менi духа пiдiймае
Вгору, мов руками.

Грають, грають-примовляють
Кобзарi великi:
Будуть грати-примовляти
По всi вiчнi вiки.

О, се дивна кобза – море!
Дивнi в кобзи й струни!
Як заграе, вiдчиняе
Предковiчнi труни.

І виходить з них лицарство,
Що на морi билось,
Бiльшою, нiж пишне панство,
Славою покрилось.
І я, Маню, буду славен
Промiж лицарями,
Промiж дуками-панами,
Промiж кобзарями.

Будуть Левка Кочубея
По Вкраiнi знати,
І пiд струни про Мурея,
Що вiн бив, спiвати .

Будуть Левка Кочубея
Знати й за морями,
Споминати, мов Енея,
Перед королями.

Бо Левко твiй до султана
Знайде шлях-дорогу
І всю шатами зодягне
Украiну вбогу.

Бо Левко твiй бесурмена
Сплiндруе-зруйнуе
І самого королевi
В'язнем подаруе».

Дума четверта

І весела, i щаслива
Мрiями коханка,
І яснiша уродлива
Весняного ранка.

Як на свiтi любо жити,
Милого любити,
З його мислями навiки
Душу й серце злити!

«Чи ти чуеш, паньматусю,
Що Левко говорить?
До твоеi вiн Марусi
Мов у дзвона дзвонить.

Каже милий, е десь море,
Гонище безкрае,
Що, мов житом добре поле,
Золотом сiяе.

Каже милий, що здобуде
Здобич нам велику;
Златоглав носити буде,
Покiль його й вiку.

Каже милий, що ми будем
Жити-панувати,
І величнi з нами дуки

Знай бенкетувати». —

«Мое щасте, моя доня,
Радуюсь вiд серця,
Що менi на старiсть доля
Молода всмiхнеться.

Буде мати в вас сидiти
Хоч коло порогу
Та на вас обох гледiти,
Дякуючи Богу.

Буде хоч щодня помости
Шарувати-мити,
Аби в панськiй високостi
З вами й iй пожити». —

«Нi, до тебе ще й над нього,
Мамо, прихилюся,
Що з козаченьком ззирнуся,
До тебе всмiхнуся.

Будеш павою, матусю,
В парчах походжати
І в шовки свою Марусю,
В жемчуги вбирати».

Дума п'ята

Старосвiтська кров козацька
В ветхих жилах врала:
Попадя поклони клала,
Всiх святих благала:

Козаковi помагати
Турка воювати,
Кораблi його проклятi
На пожар пускати.

«Ти ж, владичице небесна, —
Слiзно промовляла, —
Що на полi i на морi
Нашим помагала!

Покривай твоiм покровом
Байдаки козацькi,
Розбивай небесним громом
Судна бусурманськi,

А з них зброю, срiбнi кубки,
Сукна, златоглави
Козакам подай у руки
Для своеi слави!»

Старосвiтська кров шляхетська
В ветхих жилах врала,
І в попа противнi думки
З серця викликала.

Бо не з шаблi, з плуга жити
Його предки вчили,
Рiдну землю боронити
Щоснаги, щосили.

За козацтво вiн частенько
З жiнкою сварився,
А погримавши, журився
Та богам молився.

Вiд сладчайшого Ісуса
До Кузьми святого
З-пiд його густого вуса
Буркотiло слово.

Звав i вiн богiв iз неба
Против азiатства,
Та цурався, мов Ереба,
Бурлiiв-козацтва.

На коханне ж залицянне,
На слова Левковi
Дав iз жiнкою в розмовi
Присуд козаковi:

І

«І не турбуй мене,
І не дратуй мене
Ти мрiями своiми!
Сi безземельники —
Чорти-пекельники;
Пропадемо ми з ними.

ІІ

З моря вертаються,
Знов пропиваються,
Знов ходять без сорочки.
Хай iх цураються,
З ними не знаються
Отецькi чеснi дочки.

ІІІ

Бо за п'янюгами
Та волоцюгами
Орда сюди вганяе,
І не одно у нас
(Скажемо в добрий час)
Село вiд них палае».

«Я довiдався, чого се,
Козаки охочi
Пропивають у шинкарки
Нащадки жiночi,

І дзижчать, мов злющi оси,
І гудуть шершнями,
Будять нас посеред ночi
Гуком та пiснями.

Знай, моя голубко, лихо
Та й велике сталось:
На Цоцорi безголов'е и
Над панами склалось.

Кликав пан гетьман коронний
За Днiстро й охочих, —
Обiзвалась купа сивих
Та пiдпарубочих;

А середнi загукали,
Мов базар жiноцький:
«Нехай знае-пам'ятае
Ясний пан Жовковський

Як пани нам на Вiльшанцi
Леестри писали,
Козакiв старих до плуга,
До коси вертали».

«Як же, злющi, одiбрали
Із Цоцори вiстi,
Миттю до коша зiбрали
Тисячу i двiстi». —

«Якi ж вiстi, мiй панотче»? —
«Дикi, жено мила!
Розметала нас, мов клочче,
Бесурменська сила.

Стяте голову з гетьмана
Великорозумну,
Що всю Русь обороняла
Та й Ляхву безумну.

Стято й подано гостинця
У Стамбул страшного,
І висить вона в воротях
У царя гнiвного». —

«Ох, мiй Боже»! – «Не лякайся:
Се не все ще горе,
А ось лихо, що зiбрались
Козаки на море!

Будуть море плiндрувати,
Пити да гуляти,
А нас клятi азiати
У полон займати.

Будуть пити, в кобзи грати,
Здобич прославляти,
А ми – той Стамбул завзятий
Бранцями сповняти!

Вирвавсь я iз рук ехидних,
В хижих езуiтiв,
Та й попавсь в кривавi лапи
Наших людоiдiв.

Як тi душi погубляють,
Так сi людське тiло,
Та ще й дякуй, мов за добре,
За спасенне дiло!

Подивись, он над ворiтьми
Значка-комишина:
Се заслужена попiвська
Плата-рокiвщина.

Повтикають комишини,
Ратища по дворах
Та й шукають на горiлку
Жита по коморах.

Човнове се в них зоветься.
Хто не йде на море,
Приймай мовчки вiд гультяйства
І наругу, й горе!

Ой ви, праведники Божi!
Де ж шукати правди?
Всюди кривда, лжа, тiснота,
Всюди повно зради».
І оглянув пiп, зiтхнувши,
Божники з богами:
Мрiють мовчки чудотворцi
Попiд рушниками.

«Знаеш що, моя Палазю?
Тяжко нам тут жити,
Харцизякам, мов болячцi,
Без пуття годити.

Є Москва, народ заможний,
Кажуть, i правдивий.
Править нею цар побожний
І благочестивий.

Haшi предки проти хана
Їй допомагали,
Козаки ж царю з ляхами
Тяжко допiкали.

Чув я, в Киевi говiвши,
Дехто з Украiни
До Москви втiкати хоче
При лихiй годинi.

Бо докучили вже нашим
Ницi езуiти,
А до гурту iх пристали
Ще й вовки-унiти.

Хоч i топлять запорожцi
Клятих супостатiв,
Та аби в них по коморах
Скринi жакувати.

Хочуть нашi займанщини
У царя просити,
Щоб козацтва й жидовини
В села не впустити.

Позбуваймо всю скотину
І стару хатину,
Та втiкаймо, покiль цiлi,
У царську краiну,

Бо я бачу, не бувати
Правдi тут мiж. нами,
Покiль буде панувати
Жидова з ляхами.

А козацтво, хоч з ордою
Б'еться i воюе,
Їi ок

м позирае,
Їi серцем чуе.

Як дознавсь я про Цоцору,
Сон менi приснився:
Що Днiпро пiд зимню пору
Широко розлився.

Ох, розлився не водою,
Кров'ю вiн людською,
І козацтво наше плавле
По кровi з ордою.

О святii чудотворцi!
Умолiте Бога,
Щоб ся кров не покропила
Нашого порога».

Дума шоста

Не вернувсь Левко з човнами
На лиман iз моря,
А вже люде дознавали
На Вкраiнi горя.

Вже кругом палають села,
Гонять скот, отари.
Людський плач i голосiнне —
Пiд самii хмари.

Кинувсь пiп з дяком у церкву,
Слiзно Бога просять,
А пiддячi не спiвають,
Голосно голосять.

Зачинивсь Господь на небi
З усiма святими:
Мабуть, люде прогнiвили
Вчинками лихими.

Налетiла з Криму буря
На село щасливе:
Гумна палять, хати граблять,
Ясирять, що живе.

І по-нашому говорять,
Хвалячи Аллаха,
Що ясир сей iм даруе
Лицар-сiромаха.

«Не схотiв, – мовляють, – з панством
Вийти на Цоцору,
А метнувся на купецтво
Проти договору.

І Аллах, защитник правди,
Покарав невiрних:
Оддав iх новi осади
В руки правовiрних.

І Аллах, гонитель зради,
Подав з неба голос:
Попалив огнем осади
Ще й на нивах колос.

І Аллах, помститель кривди,
Простер з неба руку,
І пiйшли гуртом ехиди
У ясирну муку.

Через лютих людоморiв
І благих карае:
На Цонорi, мов на морi,
Хляби одверзае.

Позирнувши в тi безоднi,
Слiпнуть вашi очi,
Обiймае i хоробрих
Пополох жiночий.

І Зулуш, кому в лицарствi
Рiвного немае,
Головою наше царство,
Порту прославляе».

Дума сьома

І

І чуе се немов крiзь сон старенька,
І трусяться у неi руки й ноги.
Тремтить, як лист, Маруся молоденька,
Поблiдли щоки й губи у небоги.
«Аллах! Велик еси в твоiй щедротi, —
Промовив бородатий татарюга, —
Тепер ходитиму я ввесь у злотi:
Се падишаху Роксолана друга,
Гаремне божество, вiдрада у турботi».

II

Спасибi, кобзарi, вам за спiванне
Про дивну красоту, якоi звiку,
Мовляли, бачити i без коханне
Не снилось-бо й ввi снi ще чоловiку!
Я серцем вiщим чув, що тiльки в нашiй
Спiвочiй серед слiз гiрких пустинi
Так народиться, чого ще очi
Людськi не бачили на Украiнi.
І серце привело мене д' оселi очей.

III

Попаде! З радощiв тобi признаюсь»
Що я – твiй брат Івась. Мене вхопили
Сiчовики в ясир, i я збираюсь
Давно побачить сей куточок милий,
Сю старосвiтську низькорослу хату,
Де ти мене, маленького, учила,
Як слухать матерi, коритись тату,
Де мати няньчила мене, пестила,
І спатки на руках односила в кiмнату». —

IV

«Івасю! Братику!. Про що ж лякаеш
Словами нас ти хижими й звичаем?
Хiба ж не бачиш лиха i не знаеш,
Що й так уже душi в собi не маеш?
О! Як же се Господь iз рук поганських
Тебе ослобонив? А ненька з горя». —
«Поганських, навiсна? Нi, з християнських!
Бо не орда була то iз-над моря
Набiгла, а своi у башликах татарських». —

V

«Як? Що?. Кажи-бо! Я мов зо сну чую», —
«Кажу тобi, попаде; повбиралось
Татарами козацтво. Гната Шую
Я й знав: бо вже не раз менi траплялось
Сидiти в нього на конi i в поле
З ним iз села летiть по-запорозьки,
«Гала! Гала!» – кричать, а я, на горе
Нещаснiй матерi, прибiг i «коськи»
Прошусь. Вiн i продав мене в ясир за море». —

VI

«Як! Що ти кажеш? Вiн? Та вiн же в ченцi
Збирався цiлий вiк!» —
«Воно й не шкодить,
Як битi талярi бряжчать в кишеньцi:
Такий-то й монастир скорiш знаходить». —
«Так ти оце з неволi вже втiкаеш»? —
«Нi, там-то й воля: там моя домiвка.» —
«О, що ти кажеш! Нащо нас лякаеш?
Хiба ж бо з турчином, з ордою накладаеш?!» —

VII

«Не накладаю, нi! Бо я мiж ними
Немов на свiт удруге народився
І думками про божество святими,
І правдою без хиби просвiтився.
Аллах один; нема у нього роду.
Всесилен вiн, не требуе пiдмоги;
Цураеться мерзенного народу,
Що оббивае у царiв пороги
І вносить прах земний в небеснii чертоги». —

VIII

«Коли ти думками святими справдi
Там просвiтивсь, то дай же нам зашиту
Вiд татарви у нашiй рiднiй хатi,
Щоб не сплiндровано нас, не побито». —
«О, нi! Нехай джавур горить-палае
Із iдольством своiм гидким, мiзерним;
Нехай огонь зрадливих пожирае,
Що роблять кривди праведним, спасенним
І правовiрникам серця возвеселяе»! —

IX

«Мiй братику!.» —
«Попаде! Нас навiки
Роздiлено з тобою. Ся хатина
Менi сестра й рiдня; а ви, калiки
Умом, чужi менi, немов скотина». —
«Так хоч хатину пощади святую,
Де вмерла мати, по тобi журившись»! —
«Нi, я по-свойому ii вшаную:
Мов дух, перед Аллахом засвiтившись,
Нехай перелетить в обитель неземную!

Х

Там сльози матерi, як Божi зорi,
Засяють у мене перед очима,
Як серцем потону в блаженствi, в морi
Серед утiх, достойних серафима.
А на землi – земне.

Моя царице!
Сiдай зо мною на коня-бахмата,
Полинемо в Стамбул удвох, як птиця.
Нехай горить стара, мiзерна хата:
Ти матимеш таке, про що тобi й не сниться».

XI

У попадi в очу позеленiло.
Дочка, татарин, божники з богами,
Усе пiшло кругом i зашумiло,
Мов гай густий пiд бурею-вiтрами.
Кудись вона бiжить чи завiрюха
Їi на дикi крила пiдхопила
І мчить крiзь полом'е та дим, i духа
У грудях бiдолашних захопило
І серце, й пам'ять, мов у морi, потопило.

Пiсня друга

Дума перва

Смерте, бабо-сповитухо,
Лiкарю людський останнiй!
Ти одна нам гоiш духа
В нашiй долi безталаннiй.

Утомившись закривати
В Богуславi людям очi,
Димом сховища сповняти
І душити крик жiночий.

Понагачувала трупу
Повнi сiни коло хати
Та й пiйшла живого лупу
В дикiм полi доглядати.

І забула про едину
Непридушену людину,
Мов у полi на роздоллi
Про нескошену билину.

Не билина в чистiм полi
З-пiд коси твоеi встала:
Сирота стара в недолi
Пам'ять-розум утеряла.

Пiдвелась i по пустинi
Диким поглядом блукала.
Опинившись на могилi,
Серед степу промовляла:

«Де се я, i що се з нами
Сталось-приключилось?
Нi свiтлицi, нi кiмнати.
Се менi приснилось.

Се я сплю. О, як же серце
Тяжко замирае!.
Степ, могила. i криваве
Сонечко сiдае.

У димах сiдае сонце
Чи в кров поринае?
Вiтер з полом'ем по полю,
Мов по морю, грае.

Нi села кругом, нi духа.
Скрiзь галки лiтають,
І собаки, мов на звiра,
Скиглять-завивають.

Що ж се за пожежа сталась
Серед Украiни?
Потонуло все, почезло.
Нiгде нi хатини!

О, невже б то се татаре
Наших позаймали,
Села й ниви попаливши,
У полон погнали?

Нi! Пiд дзвоном королiвським
Сплю я на могилi.
Чи то ж люде, як горiли,
В дзвона б не дзвонили?

Задзвоню, чи не прокинусь.» —
Встала й задзвонила.
Затремтiло ветхе тiло;
Серденько занило.

І озвалося до дзвона
Скигленне собаче, —
Мов душа в пекельних муках
Пiд землею плаче…

О, мовчи, страшенний дзвоне!
Збудиш хирне серце.
Як проснеться-стрепенеться,
Кров'ю розiллеться.

Я забула, як заснула,
Чим була, живучи.
Темна темрява обгорнула
Мiзок мiй болючий.

Нiби я когось любила,
Гарна, молоденька;
Нiби нас благословила,
Радуючись, ненька.

Чи дочка була се в мене,
Чи се я, Маруся?
По кому се я так плачу,
По кому журюся?

А, згадала!. Я з'еднала
Доню за султана,
За всесвiтнього гетьмана,
Злющого тирана.

Таж вiн хлепче кров людськую,
Мов собака воду, —
І за потвар сю лихую
Видать пишну вроду!

За нелюба-товстогуба
Утопить дитину,
Що робила Божим раем
Нам стару хатину!

Мов за змiя-людожера
Дочок оддавали,
Що ченцi там у печерах
Страшно змалювали.

От чого я так журюся,
Чого ревно плачу,
Мов береза, слiзьми ллюся,
Свiтонька не бачу.

От чого я так журюся,
Аж у землю б'юся…
Полечу до неi в пекло
Та хоч подивлюся!

О, коли б ii побачить,
Глянути й умерти!
Викупила б та хвилина
Муки жизнi й смерти.

Я знайду в турецьку вiру
Кучман, шлях Татарський:
Як везли, вона все дерла
Подарунки панськi, —

Подарунки тi кривавi,
Що татарин клятий
Заслiпив голубцi очi,
Щоб ii пiймати.

Вiн кармазин златоглавий,
Гаптуваннем шитий,
Розiслав у нас по лавi,
Щоб ii зловити.

Загорiлась тогдi церква,
Дзвони задзвонили,
Китайки да блаватаси
Всю свiтлицю вкрили.

Дери, доню, ту огиду,
Парчi й оксамити
Да по Кучману розкидуй
Неньцi для примiти.
Буду в руки златоглави
Проклятi хапати
І знаки твоi кривавi
Слiзьми обливати.

А пожар собi пiд ноги
Слати-пiдгортати,
В золотi твоi чертоги
Путь гiрку верстати.

Бачу, як вони зiяють.
Вирлами дракона,
На Вкраiну позирають,
Мов безодня чорна,

Не боюсь вас, клятi вирла,
Кров'яна пучино!
Нам поможе Божа сила
Проти них, дитино.

Вже вона менi стихенька
Свiтить свiчку-зорю
І веде мене ясненька
На страшну Цоцору.

Там, я чула, пан Жовковський
Згинув од шаблюки,
І досталось його тiло
Татарюзi в руки.

А велика головище
Котиться по полю.
Я пiймаю та й сховаю
Диво пiд полою.

За се диво буду пиво,
Меди-вина пити,
В златоглавах да в блаватах
Павою ходити.

Бо повiсить цар-невiра
Диво те пiд зорi,
Щоб i Польща, й Украiна
Потонули в горi.

Прикуе його невiра,
Ланцюгом узявши,
Щоб його проклята вiра
Побивала наших.
«Хто менi, – рече, – те диво
Знайде на Цоцорi,
Той у мене засiяе
Високо, як зорi.

Буде первим чоловiком
По царi-султанi
І блищатиме, як сонце,
В золотiм жупанi».

Ой чого ж се побiлiла,
Чорная долина?
Бо вся Польща обомлiла
І вся Украiна.

Побiлiла ти, долино,
Панським бiлим трупом:
Збагатила вражу силу
Жакуваннем-лупом.

Побiлiла трупо

панським
Поруч iз козацьким,
І вквiтчався труп не маком,
Порубом лицарським.

Я по мертвих не ридаю.
Голошу-спiваю,
З сiроманцями-вовками
Квилю-проквиляю.

Годi, вовцi-сiроманцi,
Труп лицарський рвати:
Я живе вам кину серце,
Бiдолашна мати.

Ухопiте, розiрвiте,
Бо воно голосить,
І в глухих богiв рятунку
Вiд ординця просить.

Погорiли всi свiтлицi
І церкви з богами,
Залягло пiд попелами
Поле облогами.

Сiймо-сiймо здуру сльози
По степу-облозi:
Анi правди, нi вiдради,
Нi надii в Бозi».

Не мара вночi блукае,
Щоб людей лякати:
За дочкою уганяе
Божевiльна мати.
То ридае, то спiвае,
То з печалi рветься,
То на Бога нарiкае,
В землю грудьми б'еться.

І, не знаючи дороги,
До Днiстра простуе…
Мов крилатi в неi ноги,
Пузирiв не чуе.

Старосвiтська кров козацька
В ветхих жилах врала;
В тiлi мученiм юнацька
Сила воскресала.

Ясувала бiдна мати
Бiдноi Марусi —
Дух потужний i завзятий
Нужденноi Русi.

І мов давнього варязтва,
Невгавуща сила,
Мов скажений дух козацтва,
Бурею летiла.

Довгий, мов бунчук гетьманський,
Волос розвивався;
Сам собою шлях татарський
Їй пiд ноги слався.

Дума друга

І

О Днiстре, знаний промiж лицарями,
Порогу руськоi землi кривавий!
Колись давно ми з Струсями-братами
Поза тобою здобували слави:
Волощину, мов щит, iз рук турецьких
Ми довго рвали вкупi з поляками,
За приводом Серп'яг та Вишневеньких
Блукали в полi вовчими слiдами,
Шуганнем по свiтах рiвнялись iз орлами.

ІІ

Тепер ти, Днiстре, став гнилим потоком
Гидоти всякоi, що назбиралась
У посварках Заходу iз Востоком,
І лютостю обох iх провонялась.
О Музо! Одверни вiд неi очi:
Нехай ляхи гризуться з русинами,
Втiкай iз iх кубла голодна й боса,
Як бiгла бiдна мати манiвцями,
Обдерта по тернах, блiда, простоволоса.

ІІІ

Обдерта по тернах. Зима упала
На голову злиденнiй за годину.
Тепер ii й Маруся б не впiзнала,
Коли б вернулась звiдти на Вкраiну,
Де «чотирма концями свiту» править
Той цар, що величають тiнню Бога,
Той, що й Москву, й ляхву, i нiмця давить,
І Риму гордого втирае рога,
Дарма, що королi там товпляться в порога.

IV

О серце матiрне! Ти б не злякалось
І Люцифера у його потузi,
Бо в тебе вже нiчого не зiсталось,
Нiчого у твоiй важеннiй тузi.
Дивуеться волошин, стрiвши бабу,
Як се Днiстро перебрела старенька
І, смiючись, говорить, буркулабу(5):
«Води iй по колiно: бо п'яненька,
Дарма, що зморщилась i зсохлась, як опенька». —

V

«Не смiйся, – каже той, перехрестившись, —
Се вiдьма з Лисоi гори втiкае.
Мов середа на п'ятницю скривившись,
Дивись, як сльози кулаком втирае.
Не зупиняй, нехай ii лукавий
Несе вiд нас на Буджаки татарськi.
Там Кантемир, мовляли. Мiч Кривавий
Прости нас, Господи, пророк султанський,
Сю вiдьму верне знов до чортовоi лави.»

VI

Глузуе буркулаб. Вертавсь додому
Зi Львова саме, вiд попiв побожних.
Подав на шату Юровi Святому
Срiбла вiд землякiв, бояр вельможних;
Так мислi вже благочестивi в нього
На язицi веселому вертiлись
І гладив живота свого товстого,
Жартуючи з очей, що не дивились
На Божий свiт од слiз i в чорну землю врились.

VII

Не дивляться на Божий свiт, а знають,
Як манiвцями втрапить до Царграда,
Звiдкiль iм зорi-оченята сяють
Із обмурованого мiцно саду.
Високий мур! Вона про нього чула.
Хто не чував про нього на Вкраiнi?
Страшнi будинки клятого Стамбула
Ввижались матерi й малiй дитинi.
Кобзарська пам'ять iх i досi не забула.

VIII

Коли б добитись iй туди живою,
Вона б зумiла крiзь той мур пробитись.
Вона б його розбила головою
Жовковського, – аби iй подивитись,
Аби заглянути в тi очi-зорi
І, не спитавши нi про що, втонути
У несказанному блаженствi-морi,
І до страшного суду так заснути,
І про все горенько, про всю бiду забути.

ІХ

«Ось-ось вона! Ось, котиться по полю
Розумна голова, що рятувала
Всю Польщу й Русь! Я пiд полою
Їi сховаю, i, як розбивала
Вона страшного ката-супостата,
Так розiб'ю той мур страшенний нею»
О доню, утiкай сюди вiд ката;
Сховайся пiд намiткою моею, —
Я в Киiв проведу тебе попiд землею.,

X

Святi ченцi там ходи покопали
Аж до самiсiнького Русалима,
Щоб люде вiд невiр туди втiкали,
Ховались iз добутками своiми.
Там на Великдень стиха дзвони дзвонять,
І люде гомонять, i щось спiвае.
Нема на свiтi людям оборони, —
Сира земля iх од бiди ховае,
І суду Божого страшного дожидае.

XI

Як тато вернеться з Москви, ми будем
В московськiй займанщинi тихо жити
І горюваннечко свое забудем.
О, якби тiльки до тебе добiгти!.
Вже недалечке. Ось бiлiють мури,
По мурах кров гаряча червонiе…
Сади кругом у воду потонули.
О, визирни

ж iз них, моя надiе!
Се ж iз твоiх садiв так любо вiтер вiе!.

ХІІ

Чого ж ти, земле, так заколихалась?
Чого ти, небо, зразу почорнiло?.
Імла перед очима розiслалась,
І серце, мов той камiнь, занiмiло.
Хитаеться земля. Іде кругом. Не встою».
Де ж мури пiд садами поховались?
Се я крiзь землю йду. О доню, доню!»
І падае, i по землi послались
Тi патли сивi, що вiдьомськими здавались.

Дума третя

І

«Аллах! – рече над нею татарюга,
Високий, огрядний i бородатий, —
Се милосердiю твойму наруга,
Щоб людям без войни так погибати.
Ахмете! Подивись, яке обдерте
І закривавлене стареньке тiло.
Мабуть же не з добра, а з страху смертi,
Воно через степи й терни летiло.
Так поховать його спасенне буде дiло.

ІІ

Махай до юрту, бравий мiй козаче,
Звели сюди приiхати гарбою:
Бо он, дивись, вже чорний ворон кряче
Над бiлою старою головою.
Нам сто тринадцять раз повелiвае
Святий Коран на вбогих i нещасних
Дивитись так, як з неба позирае
Аллах на нас, козявок бiдолашних,
І милосердiя елей в серця вливае».

ІІІ

Помчавсь Ахмет i курявою вкрився,
Зсiв iз коня татарин бородатий
І вухом странницi до серця нахилився.
«Нi, ще злиденноi своеi хати
Душа не кинула!.» І здобувае
Бальзам з сакiв ловецьких i тростинку
В смажнi i мертвi вже уста вправляв,
І стиха влив лiкарства капелинку.
«Благословен Аллах однинi i довiку»!

IV

Сим словом iскру жизнi вiн вiтае.
Стара прокинулась i гострим зглядом
У вiчi, мов ножем, йому штирхае.
Морщини, мов гадюки, в'ються адом.
«Де, коршаку, ти дiв мою голубку?» —
Промовила, i знов погасли очi.
Татарин, iз сакiв доставши губку,
Холодною водою з дзбанка мочить
І, витерши iй вид, ознаки жизнi сочить.

V

«О, знаю, знаю! – каже стиха. – Шкода,
Що я збудив тебе! Нехай би згасла
Остання iскорка. Про що природа
Знов улила у твiй каганчик масла?
Я бачу образ матерi моеi.
Так на землi без пам'ятi лежала,
Як вирвано дитину з рук у неi,
А ваша хата полом'ем палала
І навкруги земля, мов пекло, гоготала».

VI

Скрипить гарба в степу. Ахмет вернувся,
І милосердний батько сина посилае,
Щоб сiна де на добрий в'юк здобувся.
З ним лойтрака вiн гарно вистилае;
Кладуть стару на сiно i тихенько
Везуть у балище на водопiйло.
Спускалося вже сонечко низенько,
Промiннем степ червоним золотило,
І, мов дрiмаючи, на небеса гледiло.

VII

Над водопiйлом в балищi кочують
Татаре з кiньми, з вiвцями й волами.
Кругом iх юрта, по горбах чатують
Їх сторожi з луками й сайдаками.
Земля чужа та длань мiцна Аллаха
Незримо скрiзь простерта над хоробрим.
Не вiдае жiночого вiн страха;
З своiм мечем, кинджалом, луком добрим
Лякае ворога, мов степового птаха.

VIII

Втiкай, волошине, важкий, бокатий,
Із займища свого на тихих водах
Од степовоi на колесах хати:
Се попасаеться орда на переходах!
Ввесь тук твоiх долин i згiр'я злачнi
Оддав Аллах пiд табуни татарам.
А ви, купцi, джавури необачнi,
Платiть за чату добре яничарам,
Щоб не згубити вам лiчби своiм товарам!

ІХ

Дурних невiр за iх грiхи великi,
За iдольство iх i обман народу
Вiддав Аллах своiм синам навiки
З восходу сонця до його заходу.
І повелiв iх землю назирати
З ii добутками i всiм багатством,
Як назирае з хмар орел крилатий
Дрiбне, дурне i полохливе птаство,
Щоб животворний тук з iх займанщини ссати.

Х

Так сина сей самарянин навчае,
Бистрого, як легка стрiла, Ахмета,
І милосерде вiн, i злiсть являе
В iм'я свого пророка Магомета.
Сусiд страшний для Польщi й Украiни!
Бог та пророк; не хоче бiльш вiн знати
Нiякоi священноi доктрини.
Свiт, правда, честь – оце його догмати:
Свiт у Коранi, честь i правда у булатi.

XI

«Мечем Кривавим я зовусь, мiй сину,
В iм'я Того, хто милосерд без мiри,
Хто заповiдав нам мету едину —
Всю землю покорити правiй вiрi.
Тяжкi грiхи впинили предкiв наших
Од наступу на землi християнськi:
За брехнi наших гетьманiв найстарших
Аллах вернув iх пiд царiв поганських,
І, мов об скелю, ми б'емось об мури лядськi.

XII

Колись давно, мiй сину, на Заходi,
Де небо нахилилось над землею,
І море-океан гуляе на свободi,
Облiгши свiт безоднею своею, —
Ми всi царства були завоювали,
Розкiшне Бiле море(6), мов руками,
З Заходу i Востоку обiймали,
Пiд гордий Рим ходили байдаками,
Із пишних базилик престоли срiбнi брали.

XIII

Тепер у тих царствах сидять погане,
І королi iх лижуть папi ноги,
А правовiрнi нашi мусульмане
І вiд козацтва дознають тривоги.
Но прийде час, що, мов на морi хвилi,
Ми встанемо страшнi перед джавуром.
Не обороняться поганцi нечестивi
Нi шаблею, нi порохом, нi муром.
На пожарищi в них ми станемо авулом.

XIV

Осман, високий учень мi

в лицарствi,
В кого я душу влив полом'яную,
Тепер сидить, як божество, на царствi
І наготовив iм войну страшную.
Про се ж то ми й рушаем до Дунаю.
Я матiр повезу до роду в гостi,
А ти з Добруджi та з лiсного краю
Отабориш воювникiв при мостi.
Сю працю я тобi з братами поручаю.

XV

Вже наш ясир дiйшов до Цареграда,
А всi добутки, певно, за Дунаем.
Жде вiд Османа щедра нас награда,
Та й по базарах грошей назбираем.
Простуй, Ахмете, в юрт, щоб зараз мати
Вiдхаяла сю бiдолашну жiнку,
А я проiду повiз нашi чати,
І буду в юртi за малу хвилинку.
Всiх мурз iз iх кошiв вечеряти позвати.

XVI

Сьогоднi по вечерi буде рада
Про все, як нам дорогу сю верстати.
Кликни по чабану до нас iз стада.
Та щоб вiдхаяла сю бабу мати.
Нам сто й тринадцять раз повелiвае
Святий Коран на вбогих i нещасних
Дивитись так, як з неба позирае
Аллах на нас, козявок бiдолашних:
Вiн милосердiем нам душу надихае».

Пiсня третя

Дума перва

Над степами сонце сяе,
Вiтер подихае,
Подихае, мов у кобзу
Тихострунну грае.

Поначiплювано густо
Струни золотii
На степи, балки з рiчками,
Байраки крутii.

Сяе сонце, вiтер вiе,
Тирсу нахиляе,
До струни струна на кобзi
Стиха промовляе.

Бачиш оком, чуеш ухом,
Серцем розумiеш,
А сказати-заспiвати
Голосно не вмiеш.

Несказанно, невимовне
Кобза промовляе,
І святими почуттями
Серце надихае,

І возносить серце вгору
Вiд земного лона,
Мов крилатi духи-конi
Бога Аполлона

Щоб споглянуло з-пiд неба
На се жизнi море,
Де, мов хвиля гонить хвилю,
Вiра вiру боре;

І широкоi набралось
Правди та свободи,
Що насильство витiсняе
З людськоi природи;

І поезii спасенним
Надихом сповнилось,
До всiх вiр i всiх язикiв
Рiвно прихилилось.

І поезii, й братерства
Праведним натхненнем
До всiх кротких духом кротким
І благоволеннем.

Дума друга

Рушив табiр, i в концертi
Скрип колiс гарбових
Злився з копотом i ржаннем
Коней табунових

І, мов стадо голубине
Замигтiло крильми,
Крутять в полi веремiя
Делiбашi кiньми.

Кругом табору танцюють
Той танець татарський,
Що не раз крутив-морочив
Голови лицарськi.

На юнакiв-делiбашiв
Старцi позирають,
Про свою юнацьку славу
Любо споминають.

І холодне в грудях серце
Грiе кров гаряча,
І завзятiсть оживае
У душi козача.

На юнакiв-делiбашiв
Дивляться дiвчата,
І мов iскрами стрiляють
Зорi-оченята.

Познають своiх летучих,
Що, мов блискавиця,
В степових пилах, у тучах
Зникне й загориться.

Про юнакiв-делiбашiв
Кобзарi спiвають,
Дзвонять в струни, невмиракiв
Хвалять-прославляють.

Обгорнула юрт молодiж,
Мов густii тучi,
Що вiтрами гонить-крутить
Гуррикан летючий.

Серед юрту гарби-будки
Стиха коливають;
Бiлi поли, мов лебiдде,
Крила надимають.

І кричать колеса в будках
Серед спiву й дзвону,
Як колись в нас на Посуллi
Заволоки з Дону.

Се доспiвувалась пiсня,
Що дiди Бояни
Древнiм русичам, нам рiдним,
Голосно спiвали.

Пiд перстами в них живii
Струни промовляли
І хоробрим золотii
Славу рокотали.

І, мов стадо лебедине,
Спiви розлiтались,
Не в однiй вони людинi
Любо вiдзивались.

І лицарське на Вкраiнi
Серце залунало
І луну iз серця в серце
Аж до нас дослало.

І ясним, незлобним оком
Свiт ми обiймаем,
Мiж Заходом i Востоком
Бучi споминаем.

І вбачаемо в тих бучах
Спiльну жизнь едину:
Про Гординщину сумуем
І про Украiну.

Лях, москаль, татарин, турчин
Промiж себе братте:
Розлучило iх попiвське
Нависне завзятте,

Як любовi й правди Бога
Без попа познаем, —
Всiх братiв ми до одного
Серцем привiтаем.

Як туман попiвський зникне
В сяевi науки,
Мiлiонам по всiм свiтi
Буде менше муки.

Дума третя

І

Коло своеi на колесах хати
Кривавий iхав Мiч з людьми близькими,
І поруч нього жiнка. Два бахмати,
Гривастi ступаки, iшли пiд ними.
Бунчук червоний вiяв-розвивався
Над головою в нього: стяг понурий!
І голосом потужним заливався
Кобзар iззаду, рокотав i в струни,
Та до пiсень його гетьман не дослухався.

ІІ

«Моя Заiро! Ти моя едина,
Так як душа у тiлi, серце в грудях.
Нехай паруються, мов та скотина,
Перелюбком: гидка гидота в людях!
Той, хто нам дав Коран, сього не вводив
(Жiнок мiж нас поганський вiк намножив).
Нiколи вiн iз рук не переходив
У другi руки на святому ложi:
Бо проповiдував закони чистi Божi».

ІІІ

Так Мiч Кривавий мовив до дружини,
Що золотим волоссем i очима
Являла тип найкращий Украiни.
Той кроткий тип, що серце херувима
Занiс до нас iз Тiгра до Євфрата, —
Не той, що у жалю ваги не знае,
Що, мов козацька кров лиха, завзята
В любовi вре, в ненавистi палае
І цiлий Божий свiт

i за що не вважае.

ІV

«Ти божество моiм очам являеш, —
Рече Заiра, мiж людьми людина, —
Бо блискавками на войнi метаеш,
А. дома, мов до матерi дитина,
До мене голову на лоно хилиш,
Палкому серцю жаждеш прохолоди,
Всiм таборянам добродiйства чиниш
І нагороджуеш походнi шкоди
І всi кривавоi войни труда й пригоди». —

V

«О, де ж би я знайшов спочивок любий
Пiсля лiтання дикими полями,
Приятелiв i слуг безцiнних згуби
Та боротьби за жизнь iз ворогами?
В саду в «сестри», що, мов стебло, кадила,
Що, мов лелiя, вознеслась iз праха,
І раем нам земну юдоль зробила,
По благостi до нас, людцiв. Аллаха, —
В твоiм саду, моя любов i сестро мила!.

VI

Пророче Божий! Ти Мечем Кривавим
Звелiв твойму слузi iменуватись,
Щоб на землi твоеi правди й слави
Войною та ясиром допевнятись;
І, мов той гуррикан ширококрилий,
Я мчусь, куди мiй дух повелiвае.
Дае менi твое натхненне сили
Губить лихе, що правду зневажае.
Не мiй. Аллахiв мiч, невiрних погубляе.»

VII

І чистий снiг-завивала схилився
Над чорною, як ворон, бородою;
І вид його ясний затуманився
Якоюсь погаданкою тяжкою.
«О нене! – стиха, мов мала дитина,
Промовив Кантемир. – Про що ти,
Свята, пречиста, ангельська людино.
Погибла вiд козацькоi голоти?
Невже ж се за грiхи твого палкого сина?

VIII

Нiхто не рятував тебе вiд смерти,
Як я з мечем кривавим на джавурiв,
Мов Божа помста, ринувся, щоб стерти
З лиця землi невiрних гайдабурiв.
Тепер знов образ твiй менi з'явився
У тiм обличчi, як печаль, гiркому.
Про що?. Невже ж за тебе не помстився
Твiй син плачущий на цiм кодлi злому,
На ворозi сьому, в завзятостi страшному?

ІХ

А ти, про що ж i ти з'явився, брате,
Менi ввi снi вже воiном дорослим?.
Ти кажеш, се у тебе друга мати?
Вона тобi сосудом богоносним
Зробилась. Дивне в тебе слово!
Побачимось, речеш, i Бога в серцi
Я покажу тобi мого святого.
Ним я живу, ним серце в мене б'ется…
О, сне! Ти показав менi мене самого.

Х

Невже ж ти жив, мiй брате, iскро свiту,
Що з матернього серця засвiтилась,
І се було угодно Магомету,
Щоб жiнка та, мов тiнь, менi явилась,
Та тiнь свята, що i в юдолi смерти
Свого синка, зiтхаючи, шукае?
О, не даваймо iй, Заiро, вмерти!
Нехай розкаже нам про все, що знае,
Яких близьких людей там на Вкраiнi мае». —

XI

«Як посадили, брате, в сонну воду
Сю справдi тiнь живоi ще людини,
Вона пробовкнула щось про пригоду,
Про втрату бiдолашноi дитини;
Та сон-вода все горе потушила,
Тепер старенька любо спочивае.
У довгiм снi воскресне жизнi сила,
Прокинеться вiд сну аж над Дунаем:
Тодi про все житте в гiркоi розпитаем». —

XII

«Мiй сон менi, сеструню, не доснився…
Я кинувсь братне видмо обiймати,
Дивлюсь – чавуш до мене нахилився
Вiд беклербека посланець крилатий:
«Хвала Аллаховi! На Чорнiм морi,
Коло Кiлii славноi, джавурiв
Побито, i Редшид-баша в Босфорi
До падишахових блискучих мурiв
Галерами пригнав з човнами гайдабурiв».

ХІІІ

Заiро, спогадай тепер про Бушу
Про договор святий i ляцьку зраду.
Я на Цоцорi голову Зулушу
Вiдтяв моiм мечем за iх неправду.
Редшид же повтинав тепер iм руки,
Що Лехистан зрадливий боронили.
О, завдамо ж лихим невiрам муки,
Покрушимо одним походом сили,
Що правовiрну кров iз року в рiк точили.

XIV

Зовуть мене Османовим пророком.
Так, сам пророк на те мене поставив,
Щоб гидував перелюбним пороком
І учня на святий закон наставив.
І дасть йому Аллах орловi крила,
Щоб знявся вiн над усiма царями,
Щоб iдольство борола наша сила,
Щоб Мiч Кривавий мстивсь над ворогами
І перед ним тремтiв козак i лях-невiра!

XV

Кобзарю! Задзвони в гучнii струни,
Щоб i громи тебе не заглушали.
Нехай покинуть мовчазнii труни
Всi, що з Мечем Кривавим воювали,
І славою святою засiяють,
Мов над степами путеводнi зорi,
І духа нам пiд хмари пiдiймають,
Як гуррикан страшний тифона в морi,
І трепетом серця недовiркам сповняють!

XVI

Гей, пiдведiть до мене бойового!
Повчу я молодих орлят лiтання.
Не вдержу в грудях серця огняного,
Не вдержу в серцi полом'я-палання!»
І на баскому скоком опинився,
Такий же, як i кiнь, палкий, зиркатий.
Заржавши, огир над землею звився,
Огонь жерущий, аквiлон крилатий, —
І блискавкам його в степу не перегнати.

XVII

Заграли в труби, загули в тимпани,
Кобзар потужним голосом залився,
І струни нiби громом рокотали:
То пiнявий Босфор у скелi бився,
Душа в старих мов крила розпускала,
За Кантемиром по полю носилась.
Велично навкруги Заiра позирала,
Їi обличче сяевом окрилось,
І сльози капали, i серце веселилось.

Дума четверта

Невмируща iскра жизнi
Жеврiе помалу
В тiлi, що тяжким досталось
Мукам на поталу.

По переказу, з давнезних
Аравiйських давен
Лiками рiд Кантемирiв
Широко був славен.

З купелю саджали в купiль,
Як малу дитину,
Полумертву, невладущу,
Нетямну людину.

І помалу, поволеньки
Стала володати
І руками, i ногами
Безталанна мати.

І вернувсь до неi розум,
Скрушений бiдою,
І мов зо сну розмовляла
Голосно з собою:

«Се вже на тому я свiтi,
Та нi рай, нi пекло.
Мов у пеклi, темнувато;
Мов у раi, тепло.

Тепло й тихо, тiльки чути
Щось у кобзу грае
І до струн живих неначе
Голос промовляе.

Се, мабуть, тайник-печера,
Що йде пiд землею,
Де сховались нашi предки,
Та й живуть сiм'ею.

Надо мною склеп неначе.
Звiдки ж вiтер дише
І стiною земляною,
Мов рядном, колише?

Коло мене щось мов ходить.
Чи тiнь, чи людина?
Може, се моя Маруся,
Кругла сиротина?

Може, вмерла, як i мати,
Вiд журби тяжкоi.
І впросилась доглядати
Неньки неживоi.

Бо не чути, як ступае
По землi се видмо,
І його людське обличче
Ледве-ледве видно.

Нi печалi, нi зiтхання.
Бачу, се ж бо й правда:
Бо немов i я журюся,
Немов трохи й рада». —

«Рада, нене, що вернулась
Божа iскра в тiло.
Над тобою совершилось
Благодатне дiло». —

Сi слова промовив стиха
Дуже дивний голос.
В бiдолашноi бабусi
Зiв'яв бiлий волос.

«Чи се й ти вже пiд землею,
Синку мiй, королю,
Що один дух був з моею
Бiдною дочкою?» —

«Нi, паньматко, – вiдказав iй, —
Ще ти мiж живими,
Хоч тобi людьми чужими,
Може, ще й страшними.

Вiдчепи, Заiро, полу,
Хай засяе сонце,
І до нас, як Боже око,
Зазирне в вiконце».

І розлився по намету
Свiт благословенний,
Що цiну йому зложити
Тiльки в ямi темнiй.

Килимами вся долiвка
Вислана багато,
І блищить ординська хата,
Мов царська палата.

Пишна зброя, кубки, тацi,
Намиста сiяють;
Сутозолотi жупани
З сонцем в жмурки грають.

Да не дивиться небога,
Чим орда пишалась,
Через що за Сян дорога
Золотою звалась.

І знялась на лiкоть з ложа
На м'якiй долiвцi,
І влiпила в Кантемира
Зляканi зiрницi.

«Якi Левко? – насилу шепче, —
Обрiс бородою?.
Обвив голову габою?.
Знаеться з ордою?» —

«Ой, Заiро! Не гаразд ми,
Не гаразд вчинили,
Що яркого свiту сонця
Зразу напустили». —

«Не втiкай же бо, Левусю!
Дай хоч подивлюся.
Може, знаеш, де шукати.
Де моя Маруся».

І за полу Кантемира
Безталанна ловить,
І тремтить, i за дрiбними
Слова не промовить.

«Що тобi здалось, голубко?
З нами чиста сила!
Не лякайсь-бо, сiра утко,
Гоголице бiла! —

До старенькоi Заiра
Стиха промовляе
Голоском лагiдним, любим,
Мов сопiлка грае. —

Се мiй муж, мiй рай цвiтущий,
Радощi й утiхи:
На войнi вiн лев жерущий,
Дома – голуб тихий». —

«Як! Левко твiй муж? Чи справдi?
І протерла очi,
Чи се вдень iй увижалось,
Чи посеред ночi? —

Ти ж до неi залицявся,
Орле мiй, королю!
І покинув? І спiзнався?.
І живеш з ордою?» —

«Паньматусю!» —
«Нi, Заiро,
Сон мiй був пророчий.
Дивнi речi, невимовнi
Бачать людськi очi». —

«Нене! Говори порядно,
Хто ти, i кого ти
Звеш Левком так недоладно,
Тремтячи з турботи?

Вiн кохавсь, як ти мовляла,
Десь там iз дочкою,
І якась пригода сталась
З ними i з тобою?» —

«Дак се не Левко? Се мрiя?
Нi! Його се голос:
То гримить, то наче вiе
Вiтерець мiж колос.

Вiн гримiв про воюванне,
Вiяв про коханне,
Про щасливе пануванне
І розкошуванне.

Серед хвиль морських ревучих,
Галасу та крику
Чуло голос той все вiйсько,
Мов трубу велику.

І за те старшим обрали
Над всiми човнами,
Над старими старшинами,
Над отаманами.

І, як сокiл в чистiм полi
Голуби ганяе,
Так вiн на турецькi в морi
Судна налiтае.

Налiтае – турка боре,
Здобич здобувае
І про наше люте горе,
Про бiду не знае».
Сумно Кантемир споглянув:
«Так, се вiн, Заiро!
Тепер всю пригоду знаю
Вашу, бiдна вiро.

Ти Марусi Богуславки,
Мабуть, мати рiдна?»
Затремтiла, се почувши,
Мов листочок, бiдна.

«Не питай, звiдкiль се знаю,
А скажи, де взявся
Сей козак, i де жив, поки
З вами запiзнався?» —

«Де його зродила мати,
В нас про се не знають,
А що батько був завзятий,
Добре пам'ятають.

Був татарського вiн роду,
Кочубеем звався;
Та невiрного народу
Здавна вiдцурався.

І водив козацтво наше
Пiд орду в улуси,
І в кровi купавсь, мовляли,
По самii вуси.

І з'охотивсь вiн пiд старiсть
Богу роботати,
У чернечiй рясi душу
Вiд грiхiв спасати.

А iз Сiчi вислав сина
На свою господу,
І вподобався вiн дуже
Нашому народу,

Бо навчив його човнами
По морю гуляти,
Вразькi судна плiндрувати,
Слави здобувати». —

«Так, се вiн! Бо Кочубеем
Звав чавуш гетьмана,
Що Редшид його човнами
Звеселив Османа».

І Кривавий Мiч обличчем
В землю похилився
І, до килима припавши,
Тяжко зажурився.

«Нене! – каже. – Знаю певно,
Де твоя Маруся,
Та що плакать будеш ревно,
Виректи боюся.

А побачити побачиш:
Ось тобi порука —
Моя жiнка, люба любка,
Тихая голубка». —

«Справдi я ii побачу?» —
«Так, як Бог на небi,
І живе вона не в пеклi,
Не в страшнiм Еребi».

Повалилась йому в ноги
Мучениця мати
І, солодкими облившись,
Стала промовляти:

«Чоловiче! Чи ти турчин,
Чи хто ти, не знаю.
До твоiх нiг руки хирнi

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить