Подружжя по сусiдству
Шарi Лапена

Анна й Марко в розпачi: поки вони були на вечiрцi в сусiдiв, хтось викрав iз дому iхню доньку Кору. Полiцiя пiдозрюе батькiв у вбивствi немовляти, але через певний час викрадачi вимагають викуп – п’ять мiльйонiв доларiв. Батьки Анни погоджуються допомогти. Грошi злочинцям мае доставити Марко. Коли вiн приходить до тями вiд удару по головi, то розумiе: у нього немае нi грошей, нi Кори. Чоловiк робить страшне зiзнання, що докорiнно змiнюе життя родини. І не тiльки iхньоi…

Лапена Шарi

Подружжя по сусiдству

© 1742145 Ontario Limited, 2016

© Hemiro Ltd, видання украiнською мовою, 2017

© Книжковий Клуб «Клуб Сiмейного Дозвiлля», переклад та художне оформлення, 2017

* * *

Подяки

Я мушу подякувати дуже великiй кiлькостi людей. Гелен Геллер – надзвичайний агент – дякую за все. Сердечна вдячнiсть також усiм у «Марш ейдженсi» за iхнi представництва в усьому свiтi.

Величезна подяка Брайану Тарту, Памелi Дорман та всiм людям у «Вiкiнг Пiнгвiн» (США). Дуже вдячна також Ларрi Фiнлi та Френкi Грею з «Трансволд» у Великiй Британii та всiй iхнiй чудовiй командi. Дякую також Крiстiн Кокрейн, Емi Блек, Бхавнi Чаухан та командi «Даблдей Канада», що пiдтримувала мене. Менi страшенно пощастило з командами маркетингу i зв’язкiв iз громадськiстю по обидва боки Атлантики.

Дякую Ілзi Брiнк за дизайн веб-сайту.

Також я дуже вдячна моiм першим читачам – Леслi М’ютiк, Сандрi Оустлер та Кейтi Коломбо.

І, звiсно ж, я б не написала цiеi книги без величезноi пiдтримки своеi родини.

Подружжя по сусiдству

Гелен Геллер, найзахопливiшому агенту

Роздiл 1

Анна вiдчувае, як у ii шлунку булькотить кислота i пiдступае до горла; перед очима в неi пливе. Вона випила забагато. Синтiя постiйно пiдливала в ii келих. Анна намагалася стриматися, але потiм пустилася берега – вона не знала, як iнакше пережити цей вечiр. Тепер вона й не уявляла, скiльки вина випила протягом цiеi нескiнченноi вечiрки. Вранцi iй доведеться зцiдити й вилити свое грудне молоко.

Вiд спеки лiтньоi ночi Анна втрачае притомнiсть духу й дивиться на хазяйку, звузивши очi. Синтiя вiдкрито флiртуе з ii чоловiком, Марко. Чого Анна мае з цим миритися? Чому чоловiк Синтii, Грем, не перешкоджае цьому? Анна розлючена, проте безсильна – вона не знае, як зупинити це так, щоб не видаватися пафосною дивачкою. Всi вони дещо напiдпитку. Тож вона все iгноруе, клекочучи всерединi, й маленькими ковточками п’е охолоджене вино. Анна не з тих людей, хто влаштовуе сцени, не з тих, хто привертае до себе увагу.

Синтiя ж, тим часом…

Усi вони втрьох – Анна, Марко та добре вихований чоловiк Синтii, Грем, – дивляться на неi, немов зачарованi. Особливо Марко, який, здаеться, не може й вiдвести вiд Синтii очей. Наповнюючи келих Марко, вона нахиляеться якось занадто близько до нього, так, що ii обтислий топ опиняеться так низько, що Марко мiг би носа почухати об ii декольте.

Анна нагадуе собi, що Синтiя флiртуе з усiма. Синтiя виглядае так чудово, що, здаеться, просто не може себе опанувати.

Та що довше Анна спостерiгае, то цiкавiше iй стае – чи могло щось насправдi вiдбуватися мiж Марко й Синтiею. Досi в Анни не було таких пiдозр. Можливо, це алкоголь викликае в неi параною.

Нi, вирiшуе вона, вони не поводилися б так, якби iм було що приховувати. Синтiя флiртуе бiльше за Марко: вiн лише приймае ii увагу, бо йому це лестить. Марко й сам надто гарний: його скуйовджене волосся, лiщиновi очi та чарiвна посмiшка завжди привертали увагу. Вони блискуча пара – Синтiя та Марко. Анна наказуе собi припинити. Запевняе себе, що Марко вiрний iй. Вона знае, що вiн вiддае всього себе родинi. Що вiн вiдданий iй та дитинi.

Вiн залишиться поряд, хай би що там не було, – й вона робить великий ковток вина, – як би не було погано. Спостерiгаючи за тим, як Синтiя висне на Марко, Анна дедалi бiльше турбуеться i засмучуеться. Вона досi на двадцять фунтiв важча, нiж треба, пiсля пологiв, вiд яких минуло пiвроку. Вона думала, що на цей момент вже повернеться до ваги, що була в неi до вагiтностi, та, здаеться, на це потрiбен принаймнi рiк. Треба iй припинити продивлятися журнали на виходi з бакалii, порiвнюючи себе з тими селебритi-матусями, яким персональнi тренери допомагають виглядати чудово вже за якихось кiлька тижнiв.

Та навiть у своiй найкращiй формi Анна не могла змагатися з такими, як Синтiя – ii вища, фiгуристiша сусiдка з довгими ногами, великими грудьми та водоспадом чорнющого волосся. До того ж одяг Синтii вбивае з одного маху – вона завжди на високих пiдборах та у сексуальному вбраннi, навiть якщо йдеться про вечерю вдома зi ще одним подружжям.

Анна не може зосередитися на розмовi. Вона вимикае звук i втуплюеться у мармуровий камiн, такий самий, як i в iхнiй вiтальнi, по iнший бiк спiльноi стiни, що вiддiляе Анну з Марко вiд Синтii та Грема; вони живуть у цегляному будинку на кiлька родин, типовому для пiвнiчноi частини Нью-Йорка, доладно збудованому наприкiнцi дев’ятнадцято

о столiття. Усi будинки в ряду схожi – в iталiйському стилi, вишуканi, дорогi – та, окрiм будинку Марко й Анни, який завершуе ряд i дещо вiдрiзняеться за стилем i оздобленням, кожен iз них – маленький витвiр мистецтва.

Анна незграбно тягнеться за мобiльним телефоном, що лежить на обiдньому столi, й перевiряе час. Майже перша ночi. Вона ходила до дитини опiвночi. Марко перевiряв, чи усе гаразд, о пiв на першу. Потiм вони iз Синтiею пiшли покурити на задню терасу, тодi як Анна й Грем нiяково сидiли за неприбраним столом, напружено розмовляючи. Треба iй було вийти на двiр iз ними, вдихнути повiтря. Та вона не пiшла: можливо, через те що Грем не любив, коли поряд iз ним палять, i то було б грубо чи принаймнi нечемно лишити його самого на власнiй же вечiрцi. Тож, на засадах моралi та етики, вона лишилася. Грем, англосаксонець i протестант, як i сама Анна, мае бездоганнi манери. Чого вiн одружився з такою дiвкою, як Синтiя, – загадка. Синтiя та Марко повернулися iз заднього дворика кiлька хвилин тому, й Анна вiдчайдушно хоче пiти, навiть якщо рештi ще весело.

Вона кидае погляд на радiоняню, що стоiть на краечку столу, – маленька червона лампочка пристрою мерехтить, як запалена сигарета. Вiдеодисплей розбився – вона впустила його пару днiв тому, i Марко ще не встиг з’iздити й замiнити його, та аудiо й досi працюе.

Раптом ii охопили сумнiви, вона вiдчула неправильнiсть усього, що вiдбувалося. Ну хто йде на вечерю, лишивши немовля вдома на самотi? Яка мати пiшла б на таке? Вона вiдчувае знайомi вже душевнi страждання, затиснутi у фразу «Ти погана мати».

Ну то й що, що няня не змогла? Вони мали взяти Кору iз собою, посадити в переносний манеж. Але Синтiя сказала – без дiтей. То була вечеря для дорослих, на честь дня народження Грема. І ще й через це Синтiя, що була колись хорошою подругою, почала не подобатися Аннi. Синтiя не любила дiтей. Ну хто дозволить собi сказати, що шестимiсячному малятi не радi в гостях? Як Анна дозволила Марко переконати себе, що так чинити нормально? То було безвiдповiдально. Вона подумала, що сказали б iншi мами з ii групи, якби дiзналися. Ми лишили шестимiсячну дитину вдома саму й пiшли в гостi до сусiдiв. Вона уявила собi, як усi в шоцi пороззявляють роти й западе напружена тиша. Та вона iм нiколи не скаже. Краще про це змовчати.

Вони з Марко посварилися перед вечiркою. Коли няня зателефонувала сказати, що не зможе прийти, Анна запропонувала лишитися вдома з дитиною – однаково iй не хотiлося туди йти. Але Марко це аж нiяк не влаштовувало.

– Ти не можеш просто лишитися вдома, – наполягав вiн, коли вони сварилися на кухнi.

– Я не проти лишитися вдома, – сказала вона, притишивши голос. Вона не хотiла, щоб Синтiя почула через стiну, як вони сваряться через ii вечiрку.

– Тобi корисно буде кудись вийти, – не погоджувався Марко, й собi заговоривши тихiше. І додав: – Ти ж пам’ятаеш, що сказав лiкар.

Цiлий вечiр вона намагалася зрозумiти, нащо вiн сказав ту останню фразу: щоб ii зачепити, заради своiх iнтересiв чи просто намагався допомогти. Зрештою вона поступилася. Марко переконав ii в тому, що, маючи за стiною радiоняню, вони почують, коли мала соватиметься або прокинеться. Вони ходитимуть до неi щопiвгодини. Нiчого поганого не станеться.

Зараз перша ночi. Пiти подивитися на Кору чи вмовити Марко пiти разом? Вона хоче додому в лiжко. Вона хоче, щоб ця нiч закiнчилася якнайшвидше.

Вона смикае чоловiка за руку.

– Марко, – квапить вона, – нам треба йти. Вже перша ночi.

– О, нi, не йдiть ще, – каже Синтiя. – Ще не дуже пiзно!

Їй, очевидно, не хочеться, щоб вечiрка закiнчувалася. Вона не хоче, щоб Марко йшов. Зате вона буде зовсiм не проти, якщо пiде Анна, – в цьому Анна цiлком упевнена.

– Для вас, може, й так, – iй вдаеться сказати це досить жорстко, хоч вона i напiдпитку, – але менi треба встати рано, погодувати дитину.

– Бiдолашна, – каже Синтiя, й Анну чомусь це дратуе. В Синтii немае дiтей, вона нiколи iх не хотiла. Вони з Гремом бездiтнi з власноi волi.

Важко змусити Марко пiти. Вiн налаштований лишитися. Йому весело, Аннi ж тривожнiше з кожною миттю.

– Ще один, – каже Марко Синтii, простягаючи до неi келих i не дивлячись дружинi в очi.

Вiн надзвичайно голосний сьогоднi – це виглядае награно. Анна питае себе, в чому рiч. Останнiм часом удома вiн був мовчазний. Сумний, пригнiчений навiть. Але сьогоднi, iз Синтiею, вiн – душа компанii. Вже певний час Анна вiдчувае, що з ним щось не те, якби ж тiльки вiн сказав iй, що саме. Останнiм часом вiн мало говорить з нею. Вiн вiдсторонився. Чи, можливо, вiн уникае ii через ii пiсляпологову депресiю. Вiн розчарувався в нiй. А хто – нi? Сьогоднi вiн явно вiддае перевагу яскравiй i блискучiй Синтii.

Анна перевiряе, котра година, i терпець iй уриваеться.

– Я йду. Я мала глянути на дитину о першiй.

Вона дивиться на Марко.

– Можеш сидiти, скiльки хочеш, – кидае вона крiзь зуби. Марко кидае на неi пронизливий погляд, очi в нього блищать. Раптом Аннi видаеться, що вiн не такий уже й п’яний, а о

iй паморочиться в головi. Вони сперечатимуться про це? На очах у сусiдiв? Серйозно?

Анна шукае очима свою сумочку, хапае радiоняню, розумiе, що ii вштрикнуто в розетку, нахиляеться, щоб витягти ii, усвiдомлюючи, що всi за столом мовчки витрiщаються на ii розповнiлу задницю. Ну й нехай собi. Вона вiдчувае себе так, нiби вони проти неi змовилися, нiби вважають, що вона псуе iм задоволення. На очi навертаються сльози, та вона стримуеться. Вона не хоче розплакатися перед ними всiма. Синтiя та Грем нiчого не чули про ii депресiю. Вони не зрозумiють. Анна та Марко не казали про це нiкому – лише матерi Анни. Нещодавно Анна вiдкрилася iй. Вона знае, що мати нiкому не скаже, навiть батьковi. Анна не хоче, щоб про це знав iще хтось, Марко не хоче також, хоча й не казав цього. Та ii виснажуе те, що постiйно доводиться щось iз себе вдавати.

Коли вона повертаеться до них спиною, то чуе в голосi Марко змiну настрою.

– Ти маеш рацiю. Вже пiзно, час нам iти, – каже вiн. Вона чуе, як вiн ставить свiй келих на стiл слiдом за нею.

Анна повертаеться, прибираючи з обличчя волосся тильним боком долонi. Їй катастрофiчно потрiбна нова стрижка. Вона вимучено посмiхаеться й каже:

– Наступного разу наша черга.

Сама ж подумки додае: «Приходьте до нас додому – там е дитина, i сподiваюся, вона кричатиме цiлий вечiр i зiпсуе вам свято. Запрошу вас якраз тодi, коли в неi прорiзуватимуться зуби».

Пiсля цього вони швидко пiшли. Їм не довелося збирати дитячi речi – лише себе, сумочку Анни й радiоняню, яку вона туди закинула. Синтiю дратуе, що вони пiшли так швидко, Гремовi – байдуже, й вони виходять через вражаюче важкi дверi й спускаються сходами. Анна хапаеться за вишукано вирiзьблене поруччя, щоб утримати рiвновагу. Лише кiлька крокiв дорiжкою, i от вони вже на власному ганку iз схожим поруччям i такими ж важкими дверима. Анна йде попереду Марко, мовчки. Можливо, вона промовчить до ранку. Вона пiдiймаеться сходами i завмирае, наче вмурована.

– Що таке? – питае Марко, пiдiймаючись за нею. Анна не зводить очей iз дверей. Вони прочиненi, десь на три дюйми.

– Я впевнена, що зачиняла iх! – каже Анна, i голос ii тремтить.

Марко стримано вiдповiдае:

– Можливо, ти забула. Ти багато випила.

Та Анна його не слухае. Вона заходить всередину й бiжить сходами нагору й через залу до дитячоi кiмнати, Марко ж – просто за нею. В дитячiй, побачивши порожне лiжечко, вона кричить.

Роздiл 2

Анна вiдчувае, як ii власний крик бринить iй у головi, вiдбиваеться вiд стiн – ii крик скрiзь. Потiм вона замовкае i стоiть перед порожнiм лiжечком нерухомо, затуливши рота рукою. Марко намацуе вимикач. Вони обидва витрiщаються на порожне лiжко, де мало бути немовля. Неможливо, неможливо, але дiвчинки там немае. Кора не могла вибратися з лiжечка сама. Їй лише пiврочку.

– Викликай полiцiю, – шепоче Анна, потiм ii вивертае, блювотиння стiкае по ii пальцях i дерев’янiй пiдлозi, коли вона нахиляеться. Дитячу кiмнату, пофарбовану в нiжно-жовтий колiр вершкового масла iз намальованими на стiнах трафаретними пустотливими баранцями, вмить наповнив запах жовчi й страху.

Марко не ворушиться. Анна дивиться на нього. Вiн стоiть, паралiзований, шокований, бiля порожньоi колиски, нiби не може повiрити в те, що сталося. Анна бачить жах та провину в його очах i починае голосити, видаючи жахливе пронизливе виття, нiби поранена тварина.

Марко й досi не може зрушити з мiсця. Анна проноситься крiзь вiтальню до iхньоi спальнi, хапае слухавку з тумбочки, набирае 911 – руки в неi тремтять – i вибльовуе на телефон. Марко нарештi виходить iз зацiпенiння. Вона чуе, як вiн ходить третiм поверхом будинку, поки вона не може вiдвести очей вiд порожньоi постелi, яку видно i крiзь залу. Вiн перевiряе ванну нагорi й швидко проминае повз Анну, щоб подивитися в спальнi для гостей, а потiм i в останнiй кiмнатi, розташованiй пiд залою, – ii вони перетворили на офiс. Поки вiн шукае, Анна вiдсторонено думае про те, нащо вiн це робить. Так, нiби якась частина ii розуму вiдокремилася, набувши здатностi мiркувати логiчно. Їхня дитина ще не могла пересуватися самостiйно. Їi не може бути нi у ваннiй, нi у спальнi для гостей, анi в офiсi.

Хтось ii забрав.

Коли оператор служби надзвичайних ситуацiй вiдповiдае, Анна кричить у слухавку:

– Хтось украв нашу дитину!

Їй насилу вдаеться вгамувати емоцii, щоб вiдповiсти на питання оператора.

– Я зрозумiла вас, мадам. Спробуйте заспокоiтися. Полiцiя вже виiхала до вас, – запевняе оператор.

Анна кладе слухавку. Все ii тiло тремтить. Вона вiдчувае, як нудота знову пiдступае до горла. Раптом вона усвiдомлюе, як це виглядатиме.

Вони залишили дитину вдома саму. Чи порушили вони закон? Напевне. Як вони все це пояснюватимуть?

Марко з’являеться у дверях спальнi, блiдий, нiби хворий.

– Це твоя провина! – кричить Анна, вирячивши очi, та, вiдштовхнувши його, вибiгае з кiмнати. Вона кидаеться до ванноi нагору, де знову блюе, цього разу до зливальницi на пiдставцi, потiм змивае бруд iз рук, що тремтять, i

прополiскуе рота. Краечком ока вона помiчае свое вiдображення у дзеркалi. Марко стоiть просто у неi за спиною. Їхнi очi зустрiчаються в дзеркалi.

– Пробач менi, – шепоче вiн. – Менi страшенно шкода. Це моя провина.

І йому справдi шкода, атож. Та хоча вiн i визнае, що винний, Анна пiдiймае руку й щосили б’е по вiдображенню його обличчя у дзеркалi. Дзеркало розбиваеться на друзки, а вона, схлипуючи, сповзае на пiдлогу. Вiн намагаеться обiйняти ii, та вона вiдштовхуе його й збiгае сходами донизу. З долонi струменить кров, лишаючи червоний слiд на поручнi.

Дух нереальностi просочуе все, що вiдбуваеться потiм. Затишний дiм Анни та Марко раптом перетворюеться на мiсце злочину. Анна сидить на канапi у вiтальнi. Хтось накинув iй на плечi ковдру, та вона досi тремтить. У неi шок. Полiцейськi автiвки припаркувалися на вулицi бiля будинку, iхнi вогнi мерехтять червоними вуглинами, пульсують на склi вiкна, яке виходить не вулицю, блимають на блiдих стiнах. Анна нерухомо сидить на канапi й дивиться на них, немов загiпнотизована.

Марко дае полiцii стислий опис дитини – голос йому зраджуе – пiвроку, бiлява, блакитноока, важить приблизно шiстнадцять фунтiв, удягнена в одноразовий пiдгузок та однотонний блiдо-рожевий комбiнезончик. З лiжечка також зникла бiла ковдра без вiзерунка.

Будинок кишить полiцейськими в унiформi. Вони розпорошуються будинком i починають методично його обшукувати. На деяких iз них латекснi рукавички, якими вони тримають набори для збирання речових доказiв. Швидка несамовита бiганина Анни й Марко по кiмнатах, за кiлька хвилин до приiзду полiцii, нiчого не дала. Пошукова бригада рухаеться повiльно. Ясна рiч, вони шукають не Кору – вони шукають доказiв. Дитини тут уже нема.

Марко сидить на канапi поряд iз Анною, обiйнявши ii, мiцно притискаючи до себе. Їй хочеться вирватися, та вона цього не робить. Вона дозволяе його руцi лишатися там, де вона е. Як це виглядатиме, якщо вона його вiдштовхне? Вiд нього тхне спиртним.

Тепер Анна звинувачуе себе. Це ii провина. Їй i хотiлося б звинуватити Марко, але ж вона погодилася залишити дитину саму. Краще б вона лишилася вдома. Нi – краще б вона взяла Кору iз собою до сусiдiв, щоб вона теж повеселилася в Синтii. Невже Синтiя справдi вигнала б iх i зiпсувала вечiрку, яку влаштовувала для Грема? Це усвiдомлення прийшло запiзно.

Тепер усi звинувачуватимуть iх, i полiцiя, й усi решта. Так iм i треба за те, що залишили дитину саму. Вона б теж так подумала, якби це сталося з кимось iншим. Вона знае, як матерi люблять пообговорювати iнших, i знае, як приемно це слухати. Вона думае про те, що говоритимуть про неi в ii компанii матусь, якi зустрiчаються раз на тиждень одна в одноi вдома, щоб випити кави й поплiткувати.

Зайшов хтось iще – то був стриманий чоловiк у добре пошитому темному костюмi. Полiцейськi в унiформi ставляться до нього з повагою. Анна пiдiймае голову, щоб подивитися на нього, ловить пронизливий погляд його блакитних очей i запитуе себе, хто вiн такий.

Вiн пiдходить, сiдае на одне з крiсел навпроти Анни й Марко та представляеться детективом Ресбаком. Потiм нахиляеться вперед.

– Розкажiть менi, що сталося.

Анна тiеi ж митi забула прiзвище детектива, чи воно просто не зафiксувалося в ii свiдомостi. Вона вловила лише «детектив». Вона дивиться на нього – прямота i розум, якi вона бачить за цими очима, дають iй надiю. Вiн iм допоможе. Вiн допоможе знайти Кору. Вона намагаеться зосередитися, але не може. Вона водночас нашорошена й вiдсторонена. Вона просто витрiщаеться детективу у вiчi, лишивши Марко пояснювати, що сталося.

– Ми були за стiнкою, – каже Марко, й видно, що вiн хвилюеться. – У сусiдiв. – Раптом вiн замовкае.

– Так, – каже детектив.

Марко вагаеться.

– Де в цей час була дитина? – питае детектив.

Марко не вiдповiдае. Йому не хочеться казати.

Анна, зiбравшись, вiдповiдае за нього, ii обличчям течуть сльози:

– Ми залишили ii тут, у лiжечку з радiонянею. – Вона дивиться на детектива, очiкуючи реакцii «Якi жахливi батьки!», але вiн не проявляе жодних емоцiй.

– Радiоняня була увiмкнена, i ми постiйно перевiряли, чи все добре. Щопiвгодини. – Вона кидае погляд на Марко. – Ми нiколи б не могли подумати… – та вона не може закiнчити речення. Вона затуляе рота рукою, притискаючи пальцi до губ.

– Коли востанне ви ходили до неi? – запитуе детектив, дiстаючи маленького записника iз внутрiшньоi кишенi пiджака.

– Я ходила до неi опiвночi, – каже Анна. – Я запам’ятала час. Ми ходили до неi щопiвгодини, i тодi була моя черга. З нею все було гаразд. Вона спала.

– Я знову пiшов до неi о пiв на першу, – сказав Марко.

– Ви абсолютно впевненi, що правильно пам’ятаете час?

Марко кивнув i втупився в пiдлогу.

– І то була остання перевiрка перед тим, як ви повернулися додому?

– Так, – каже Марко, зводячи очi на детектива, нервово торсаючи рукою свое темне волосся. – Я ходив до неi о пiв на першу ночi. То була моя черга. Ми дотримувалися графiка.

Анна кивнула.

– Скiльки ви випили того вечор

? – запитуе Марко детектив.

Марко червонiе.

– У них була невеличка вечiрка, у сусiдiв за стiною. Я випив кiлька келихiв, – визнае вiн.

Детектив повертаеться до Анни.

– А ви щось пили в гостях, мiсiс Контi?

Їi обличчя горить. Матерям, якi годують грудьми, пити не можна. Їй хочеться збрехати.

– Я пила вино за вечерею. Не знаю, скiльки саме я випила, – сказала вона. – То було застiлля.

Вона розмiрковуе про те, наскiльки п’яною виглядае i що детектив про неi думае. Їй здаеться, що вiн бачить ii наскрiзь. Вона згадуе, що зблювала в дитячiй кiмнатi. Чи вiдчувае вiн вiд неi запах алкоголю так, як вона вiдчувае його вiд Марко? Вона згадуе про вдрузки розбите дзеркало у ваннiй, закривавлену руку, тепер перев’язану чистим рушником iз кухнi. Їй соромно за те, як вони зараз виглядають: п’янi батьки, якi лишили свою шестимiсячну доньку саму. Вона думае, чи висунуть iм звинувачення.

– Яке це мае значення? – запитуе Марко в детектива.

– Це може вплинути на достовiрнiсть ваших свiдчень, – каже детектив прямо. Вiн не схильний засуджувати. Його, здаеться, цiкавлять лише факти.

– О котрiй ви пiшли з вечiрки? – запитуе вiн.

– Було майже пiв на другу, – вiдповiдае Анна. – Я постiйно перевiряла час на мобiльному. Я хотiла вже пiти. Я… Я мусила сходити до неi о першiй – була моя черга – та менi здавалося, ми от-от зберемося додому, i я вмовляла Марко поквапитися. – Провина ii роздирае. Якби вона не пропустила чергування о першiй, чи зникла б ii донька? А втiм, було багато способiв не допустити цього.

– Ви зателефонували в 911 о першiй годинi двадцять сiм хвилин, – сказав детектив.

– Вхiднi дверi були вiдчиненi, – пригадуе Анна.

– Вхiднi дверi були вiдчиненi? – повторюе детектив.

– На три-чотири дюйми. Я впевнена, що зачиняла iх, коли ходила до неi опiвночi, – каже Анна.

– Наскiльки ви впевненi?

Анна думае про це. А чи справдi вона була впевнена? Вона була цiлком переконана в цьому, коли побачила прочиненi дверi. Але тепер, пiсля всього, що сталося, чи могла вона бути певна бодай у чомусь? Вона повернулася до чоловiка.

– Ти впевнений, що не залишив дверей прочиненими?

– Я певен, – вiдрiзуе вiн. – Я не користувався переднiми дверима. Я заходив через заднi.

– Ви заходили через заднi дверi, – повторюе детектив.

– Можливо, я й не зачинив iх на ключ, – визнае Марко, затуливши обличчя долонями.

Детектив Ресбак уважно дивиться на подружжя. Дитина зникла. Їi викрадено з лiжечка – якщо батькам Марко та Аннi Контi можна вiрити – десь мiж 00:30 та 01:27 ночi незнайомою людиною або людьми, у той час як батьки були в гостях у сусiдiв за стiною. Дверi були трохи прочиненi. Можливо, батько не замкнув заднi дверi на ключ – власне, коли приiхала полiцiя, вони були зачиненi, але не замкненi. Мати, безсумнiвно, шокована. Батько теж, здаеться, вбитий горем. Але вiдчуваеться, що тут щось не так. Ресбак розмiрковуе, що ж вiдбуваеться насправдi.

Детектив Дженнiнгз робить йому знак рукою.

– Вибачте, – каже детектив Ресбак i на мить залишае приголомшених батькiв.

– Що таке? – тихо питае Ресбак.

Дженнiнгз тримае маленький слоiк пiгулок.

– Знайшли це в шафцi у ваннiй, – каже вiн.

Ресбак бере прозорий пластиковий контейнер у Дженнiнгза й вивчае етикетку: анна контi, сертралiн, 50 мг. Ресбак знав, що «Сертралiн» – це потужний антидепресант.

– Дзеркало у ваннiй нагорi розбите, – каже йому Дженнiнгз.

Ресбак кивае. Вiн ще не був нагорi.

– Щось iще?

Дженнiнгз хитае головою.

– Поки що бiльше нiчого. У будинку, здаеться, чисто. Бiльше нiчого начебто не вкрали. Решту дiзнаемося вiд експертiв за кiлька годин.

– Добре, – сказав Ресбак, вiддаючи слоiк Дженнiнгзу.

Вiн повертаеться до пари на канапi й продовжуе ставити запитання.

Дивиться на чоловiка:

– Марко, – нiчого, якщо я називатиму вас Марко? – що ви робили пiсля того, як навiдали дитину о дванадцятiй тридцять?

– Я повернувся на вечiрку, – сказав Марко. – Викурив цигарку в сусiдiв на внутрiшньому дворику.

– Ви були самi, коли палили?

– Нi, зi мною була Синтiя, – на цих словах Марко червонiе. Ресбак це помiчае. – Це сусiдка, яка запросила нас на вечерю.

Увага Ресбака перемикаеться на дружину. Вона— приваблива жiнка, з приемними рисами обличчя та блискучим каштановим волоссям, але зараз якась посiрiла.

– А ви не палите, мiсiс Контi?

– Нi, я – нi. Але Синтiя палить, – каже Анна. – Я лишилася за столом iз ii чоловiком, Гремом. Вiн ненавидить цигарковий дим, а оскiльки то був його день народження, то я подумала, що буде нечемно лишити його самого в кiмнатi. – А потiм вона раптом випалюе: – Синтiя цiлий вечiр флiртувала з Марко, i менi було шкода Грема.

– Зрозумiло, – каже Ресбак. Вiн уважно розглядае чоловiка – той являе собою цiлком гнiтюче видовище. Вiн також виглядае знервованим i винним. Ресбак повертаеться до нього.

– Тож ви були на внутрiшньому дворику в сусiдiв десь пiсля пiв на першу. Приблизно як довго ви були на вулицi?

Марко безпорадно хитае головою.

– Може, п’ятнадц

ть хвилин, плюс-мiнус.

– Ви нiчого не чули, не бачили?

– Тобто? – чоловiк, здаеться, в шоцi. Вiн говорить якось нечiтко. Ресбак замислюеться про те, скiльки Марко випив.

Ресбак пояснюе для нього.

– Очевидно, вашу дитину забрали мiж пiв на першу та першою двадцять сiм. Ви були надворi, кiлька хвилин, пiсля дванадцятоi тридцять.

Вiн дивиться на чоловiка, чекае, поки той складе два i два.

– На мою думку, навряд чи хтось виносив би дитину посеред ночi через переднi дверi.

– Але ж вони були вiдчиненi, – каже Анна.

– Я нiчого не бачив, – каже Марко.

– За будинками з цього боку вулицi е дорiжка, – каже детектив Ресбак. – Чи не помiтили ви когось на цiй дорiжцi? Може, щось чули, ну там, машину?

– Нi… Нi, здаеться, нi, – каже Марко. – Менi шкода. Я нiчого не бачив i не чув. – Вiн знову затулив обличчя руками. – Я не звернув уваги.

Детектив Ресбак швидко оглянув мiсцевiсть перед тим, як прийти сюди й допитувати батькiв. Йому здалося малоймовiрним – хоча цiлком не можна виключати – щоб невiдомий винiс дитину через параднi дверi на такiй вулицi, як ця, ризикуючи бути помiченим. Будинки в ряду з’еднанi один з одним i стоять близько до тротуару. Вулицю добре освiтлено, i навiть пiзно вночi тут багато машин i людей. Отже, це дивно – якщо тiльки його не збивають з пантелику умисно – що параднi дверi були вiдчиненi. Команда експертiв шукае вiдбитки пальцiв, але чомусь йому здавалося, що вони нiчого не знайдуть.

Заднi дверi дають бiльше можливостей. У бiльшостi будинкiв, включаючи будинок Контi, е окремий гараж, дверi якого вiдкриваються на дорiжку – ту, що за будинком. Заднi дворики довгi та вузькi, роздiленi парканами, i на бiльшостi з них, не виняток i подвiр’я Контi, ростуть дерева, кущi або й цiлi сади. Із заднього боку будинкiв досить темно – там, на вiдмiну вiд зовнiшнього боку, немае лiхтарiв. Нiч темна, мiсяць не сяе. Хто б не забрав дитину, якщо ця людина вийшла крiзь запаснi дверi, iй довелося би перетнути дворик i дiйти до гаража, звiдки е виiзд на дорiжку. Шанси, що тебе помiтять, поки ти донесеш викрадену дитину вiд заднiх дверей до лишеноi напоготовi машини, значно меншi, нiж якщо ти виходитимеш через параднi дверi.

Команда Ресбака ретельно обшукала будинок, гараж та подвiр’я. Жодного слiду зниклоi дитини. Гараж Контi порожнiй, дверi гаража прочиненi навстiж навпроти виiзду. Сидячи на верандi за будинком, звiсно, можна було нiчого не помiтити. Але навряд. Що звужуе iнтервал викрадення на п’ятнадцять хвилин, з 00:45 до 01:27 ночi.

– А ви в курсi, що у вас датчик руху не працюе? – запитав Ресбак.

– Що? – каже чоловiк, ошелешений.

– У вас на заднiх дверях датчик руху – лампочка, що мае загорятися, коли до них хтось наближаеться. Ви в курсi, що вiн не працюе?

– Нi, – шепоче дружина.

Чоловiк енергiйно хитае головою.

– Нi, я… вiн працював, коли я приходив. А що з ним?

– Лампочку викрутили, – детектив Ресбак уважно дивиться на батькiв. Замовкае на деякий час. – Це наводить мене на думку про те, що дитину забрали через заднiй вихiд, вiднесли в гараж, звiдки виiхали, можливо, на машинi, на дорiжку. – Вiн чекае, але нi чоловiк, нi жiнка нiчого не говорять. Вiн помiчае, що дружина тремтить.

– Де ваша машина? – запитуе Ресбак, нахиляючись уперед.

– Наша машина? – луною повторюе Анна.

Роздiл 3

Ресбак чекае на iхню вiдповiдь. Вона вiдповiдае першою.

– На вулицi.

– Ви паркуетеся на вулицi, хоча у вас е гараж за будинком? – питае Ресбак.

– Усi так роблять. Так зручнiше, нiж обходити по стежинцi, особливо у зимовий час. Бiльшiсть людей отримують дозволи на паркування i просто лишають машини на вулицi.

– Зрозумiло, – каже Ресбак.

– А що? – запитуе дружина. – Яке це мае значення?

Ресбак пояснюе:

– Може бути, що цим ви спростили задачу викрадачевi. Якщо гараж був порожнiй, а дверi гаража вiдчиненi, то було вiдносно легко завести туди машину й покласти в неi дитину, поки машину нiхто не бачить. Було б, очевидно, набагато складнiше – i вже точно ризикованiше, – якби в гаражi вже була машина. Тодi викрадачу загрожувало б бути помiченим на дорiжцi з дитиною.

Ресбак помiтив, що чоловiк зблiд iще на пiвтона, якщо можливо було зблiднути ще сильнiше. Його блiдiсть стала вражаючою.

– Ми сподiваемося знайти слiди взуття i шин бiля гаража, – додае Ресбак.

– Звучить так, наче це було сплановано заздалегiдь, – каже мати.

– А ви думаете, нi? – запитуе Ресбак.

– Я… Я не знаю. Я думала, що Кору забрали тому, що вона лишилася вдома сама, що злочинець просто скористався можливiстю. Нiби хтось схопив ii в парку, коли я на мить вiдволiклася.

Ресбак кивае, наче розмiрковуе над ii точкою зору.

– Розумiю, – каже вiн. – Наприклад, мати лишае дитину гратися в парку, а сама вiдходить по морозиво до кiоску. Дитину хапають, коли вона стоiть до неi спиною. Таке бувае. – Вiн зробив паузу. – Але я впевнений, що ви бачите рiзницю.

Вона дивиться на нього скляними очима. Йому слiд нагадувати собi, що в неi, напевне, шок. Вiн же бачить подiб

i речi регулярно: це його робота. Вiн дивиться на це аналiтичним поглядом, позбавленим емоцiй. У нього немае вибору, якщо вiн хоче розкрити справу. Вiн знайде цю дитину, живу чи мертву, та з’ясуе, хто ii забрав.

Вiн сухо каже матерi:

– Рiзниця полягае в тому, що той, хто забрав дитину, знав, що вона в будинку сама.

Батьки перезирнулися мiж собою.

– Але цього нiхто не знав, – шепоче мати.

– Звiсно, – додае Ресбак, – ii могли забрати, i якби ви мiцно спали поряд у спальнi. Ми не можемо знати напевне.

Батькам простiше думати, що це сталося не тому, що вони лишили дитину без догляду. Що це могло статися й за iнших обставин.

Ресбак питае:

– А ви завжди лишаете дверi гаража ось так вiдчиненими?

Чоловiк вiдповiдае:

– Інколи.

– І на нiч не замикаете? Щоб вас не пограбували?

– Ми не тримаемо в гаражi нiчого цiнного, – каже чоловiк.

– Якщо машина всерединi, то ми зазвичай замикаемо дверi, а так там майже нiчого немае. Весь мiй iнструмент – у пiдвалi. Тут хороший район, але тут постiйно вдираються в гаражi, то який сенс iх замикати?

Ресбак кивае. Потiм запитуе:

– А яка у вас машина?

– «Аудi», – каже Марко. – А що?

– Хочу поглянути. Можна менi ключi? – запитуе Ресбак. Марко з Анною спантеличено дивляться одне на одного. Тодi Марко встае, йде до приставного столика бiля вхiдних дверей та бере з вазочки пронизку з ключами. Вiн мовчки передае iх детективу та знов сiдае на канапу.

– Дякую, – каже Ресбак. Потiм нахилився вперед i вимовив iз притиском, карбуючи кожен звук: – Ми з’ясуемо, хто це зробив.

Вони дивляться йому у вiчi – обличчя матерi розпливлося вiд плачу, очi батька припухлi й червонi вiд випивки та переживань, обличчя одутле.

Ресбак кивае Дженнiнгзу, i разом вони йдуть надвiр оглянути машину. Подружжя мовчки сидить на канапi, проводжаючи iх поглядом.

Анна не розумiла, до чого хилить цей детектив. Нащо розпитуе про машину – вiн, очевидно, щось пiдозрюе. Вона знае, що коли зникае жiнка, то перший пiдозрюваний – чоловiк i, мабуть, навпаки. Але коли зникае дитина, невже пiдозра одразу падае на батькiв? Напевно, що нi. Ну хто буде шкодити власнiй дитинi? До того ж у них обох залiзне алiбi. Синтiя та Грем зможуть це пiдтвердити. Вони нiяк не могли вкрасти й сховати власну доньку. Та й нащо?

Вона знае, що околицi прочiсують, що полiцейськi ходять вулицями й стукають у дверi та розпитують пiднятих iз лiжок людей. Марко дав полiцii свiже фото Кори, яке вони зробили всього кiлька днiв тому. На ньому – щасливе бiляве дитя з великими блакитними очима посмiхаеться в камеру.

Анна сердиться на Марко – iй хочеться нагримати на нього, накинутися на нього з кулаками, але в iхньому будинку повно полiцii, тож вона не наважуеться. Вона дивиться на його блiде пригнiчене обличчя й розумiе, що вiн уже звинувачуе себе. Вона знае, що самiй iй не пройти через це. Вона повертаеться до нього i, схлипуючи, падае йому на груди. Вiн обхоплюе ii руками й мiцно обiймае. Вона вiдчувае, як вiн тремтить, як важко й болiсно б’еться його серце. Вона каже собi, що разом вони впораються. Полiцiя знайде Кору. Їм повернуть iхню доньку.

Але якщо нi, вона нiколи йому не пробачить.

Детектив Ресбак у своему легкому костюмi виходить через параднi дверi будинку Контi у спекотну лiтню нiч, а просто за ним – детектив Дженнiнгз. Їм i ранiше випадало працювати разом. Вони бачили таке, що хотiли б викреслити зi своеi пам’ятi. Вони разом переходять на iнший бiк вулицi, уздовж якоi, бампер до бампера, простяглися машини. Ресбак натискае кнопку, й фари «Аудi» спалахують яскравим свiтлом. Сусiди вже повиходили на ганки, в пiжамах i лiтнiх халатах. Тепер вони спостерiгають за тим, як Ресбак i Дженнiнгз iдуть до машини подружжя Контi. Ресбак сподiваеться на те, що хтось на вулицi щось знае або щось побачив i зголоситься подiлитися.

Дженнiнгз запитуе упiвголоса:

– Що скажеш?

Ресбак тихо вiдповiдае:

– Я не оптимiст.

Ресбак вдягае пару латексних рукавичок, якi передае йому Дженнiнгз, i вiдкривае дверцята з боку водiя. Вiн швидко оглядае салон, а потiм обходить машину. Дженнiнгз слiдуе за ним.

Ресбак вiдчиняе багажник. Обидва детективи зазирають усередину. Там порожньо. Й дуже чисто. Машинi трохи бiльше року. Вона досi як нова.

– Люблю цей запах нових машин, – каже Дженнiнгз.

Очевидно, що дитини тут немае. Але це не означае, що ii тут не було, хай i короткий час. Можливо, експерти знайдуть волокнини рожевого комбiнезончика, ДНК дитини – волосину, слiди слини чи навiть кровi.

Без тiла цю справу розв’язати буде непросто. Але жоднi батьки не покладуть дитину в багажник iз добрими намiрами. Якщо там знайдуть слiди зниклоi дитини, вiн подбае про те, щоб ii батьки згнили в пеклi. Якщо робота Ресбака чогось його й навчила, так це тому, що люди здатнi майже на все.

Ресбак свiдомий того, що дитина могла зникнути у будь-який час до вечiрки. Вiн ще детально розпитае батькiв про те, що вони робили напередоднi, йому слiд визначити, хто ще, крiм батькiв, останнiм бачив дитину

ивою. Але вiн дiзнаеться. Можливо, до матерi приходила помiчниця або ж прибиральниця чи сусiдка – бодай хтось, хто бачив дитину живою та здоровою ранiше того ж дня. Вiн визначить час, коли дитина точно була жива, i вiдштовхуватиметься вiд цього. Оцi ввiмкненi радiонянi, щопiвгодинне чергування пiд час обiду в сусiдiв, виведений з ладу датчик руху, вiдчиненi параднi дверi – усе це може бути майстерною вигадкою, мiстифiкацiею батькiв, спланованою для того, щоб забезпечити iм алiбi й заплутати полiцiю. Вони могли вбити дитину в будь-який час того ж дня – умисно чи випадково – покласти ii до багажника та спекатися тiла ще до вечiрки в сусiдiв. Або ж, якщо вони мислили ясно, то могли не покласти ii до багажника, а посадити в автокрiсло. Мертва дитина зовнi не дуже вiдрiзняеться вiд заснулоi. Залежить, звiсно, вiд того, як ii вбили.

Ресбак знав, що вiн цинiк. Коли вiн починав, то не був таким.

Вiн наказав Дженнiнгзу:

– Викликай собак, тренованих на пошук трупiв.

Роздiл 4

Ресбак повертаеться до будинку, а Дженнiнгз приеднуеться до полiцейських на вулицi. Ресбак бачить, що Анна схлипуе на краю канапи, а спiвробiтниця полiцii сидить поряд iз нею, поклавши руки iй на плечi. Марко поряд немае. Вiдчувши запах кави, Ресбак проходить на кухню, розташовану вглибинi довгого вузького будинку. Кухню, вочевидь, перебудували, i вiдносно нещодавно. Тут усе зроблено за вищим розрядом, починаючи вiд бiлих шафок i закiнчуючи дорогою технiкою на гранiтних стiльницях. Марко перебував на кухнi, стоячи бiля кавоварки з похиленою головою i чекаючи, доки приготуеться кава. Вiн пiдвiв очi, коли Ресбак зайшов, а потiм знову похилив голову, вiрогiдно, нiяковiючи за свое намагання протверезiти у такий спосiб. Западае незручна тиша. Марко тихо, не зводячи очей iз кавоварки, запитуе:

– Як вважаете, що з нею сталося?

Ресбак вiдповiдае:

– Поки не знаю. Але з’ясую.

Марко витягае кавник i наливае каву в три порцеляновi чашки, що стоять на iдеально чистiй кам’янiй поверхнi кухонноi стiйки. Ресбак помiчае, що руки Марко тремтять, коли вiн наповнюе чашки. Марко пропонуе одну з них детективу, i той вдячно ii приймае.

Марко йде з кухнi до вiтальнi з двома iншими чашками.

Ресбак дивиться йому вслiд, подумки готуючись до майбутнiх подiй. Викрадення дiтей завжди складнi для розслiдування. По-перше, вони привертають увагу ЗМІ. По-друге, майже нiколи не закiнчуються добре.

Вiн знае, що йому доведеться тиснути на цю пару. Це частина роботи.

Щоразу, коли його викликають на подiю, Ресбак не знае, чого очiкувати. Проте, коли йому вдаеться правильно скласти пазли, вiн нiколи не бувае здивований. Здаеться, вiн просто бiльше не здатен дивуватися. Та йому завжди цiкаво. Завжди хочеться знати.

Ресбак додае собi у каву молока й цукру, якi виставив для нього Марко, i зупиняеться у дверях кухнi, з чашкою в руцi. З того мiсця, де вiн стоiть, йому видно обiднiй стiл та буфет, обидва вочевидь старовиннi. Вдалинi виднiлася повернута до кухнi спинкою канапа iз обивкою темно-зеленого вельвету, з-поза якоi визирали потилицi Марко й Анни Контi. Праворуч вiд них – мармуровий камiн, а над камiном – велике полотно, написане олiею. Ресбак не знае, як називаеться ця картина. Канапу обернено «лицем» до фасадного вiкна, а мiж вiкном i канапою стоiть журнальний столик i, довкола столика, два глибокi зручнi крiсла.

Ресбак повернувся до вiтальнi, на свое попередне мiсце навпроти пари, до крiсла, найближчого до камiна. Вiн помiчае, як тремтить рука Марко, коли вiн пiдносить чашку до рота. Анна просто тримае чашку на колiнах, нiби й не помiчаючи, що вона там. Вона на якусь мить припинила плакати.

Зловiснi вогнi полiцейських машин досi танцюють на стiнах. Бригада експертiв працюе тихо, зосереджено. Всерединi жваво, але водночас атмосфера похмура, гнiтюча.

Перед Ресбаком стоiть непросте завдання. Йому треба показати подружжю, що вiн працюе на них, робить усе можливе для того, щоб знайти iхню викрадену дитину, – чим вiн, власне, i займаеться з рештою полiцейських – навiть попри те, що йому добре вiдомо, що у бiльшостi випадкiв, коли дитина отак зникае, у цьому виннi саме батьки. До того ж певнi моменти викликають у нього недовiру. Але вiн лишатиметься об’ективним.

– Менi дуже шкода, – починае Ресбак. – Я не можу навiть уявити собi, як вам складно.

Анна дивиться на нього. Вiд його спiвчуття ii очi вмить наповнюються слiзьми.

– Ну от кому треба красти нашу дитину? – жалiбно запитуе вона.

– Якраз це ми й намагаемося зрозумiти, – каже Ресбак, ставлячи чашку на журнальний столик i беручи записника.

– Може, це аж надто очевидне питання, та чи не маете ви припущень щодо того, хто мiг ii забрати?

Вони обидва витрiщаються на нього: яка дивна iдея. А втiм, маемо те, що маемо.

– Ну, може, хтось крутився довкола вас останнiм часом, цiкавився вашою дитиною?

Вони обое похитали головами.

– Чи е у вас припущення – будь-якi, взагалi будь-якi – про те, хто б мiг хотiти заподiяти шкоду вашiй дитинi?

Вiн переводить пог

яд iз Марко на Анну. Батьки знову хитають головами у цiлковитiй розгубленостi.

– Будь ласка, подумайте ще, – каже Ресбак. – Не кваптесь. Мае ж бути причина. Вона е завжди – просто ii треба знайти.

Марко нiби е що сказати, але вiн вагаеться.

– Ну ж бо, – каже Ресбак, – не тi обставини, щоб вiдступати.

– Твоi батьки, – каже нарештi Марко, повертаючись до дружини.

– А що моi батьки? – вiдказуе вона, вочевидь здивована.

– У них е грошi.

– То й що?

Вона, здаеться, не розумiе, до чого вiн хилить.

– У них багато грошей, – каже Марко.

«Крига скресла», – подумав Ресбак.

Анна приголомшено дивиться на чоловiка. Можливо, вона бездоганна актриса.

– Ти про що? – каже вона. – Ти ж не думаеш, що хтось ii забрав, щоб…

Ресбак не зводить з них очей. Вирази iхнiх облич змiнюються.

– О, це було б добре, – каже вона, дивлячись на нього, – правда? Якщо iм просто потрiбнi грошi, то менi повернуть дитину? Вони iй не зашкодять?

Надiя в ii голосi розчулюе до слiз. Ресбак майже впевнений, що вона в цьому не замiшана.

– Їй, мабуть, так страшно, – каже вона i знову розклеюеться, схлипуючи в iстерицi.

Ресбак хоче розпитати ii про батькiв. Коли дитину викрадено, час надзвичайно важливий. Натомiсть вiн повертаеться до Марко.

– Хто ii батьки? – запитуе вiн.

– Елiс та Рiчард Драйз, – вiдповiдае Марко. – Рiчард ii вiтчим.

Ресбак записуе це до записника.

Анна заспокоюеться й вiдповiдае.

– В моiх батькiв дуже багато грошей.

– Наскiльки багато? – запитуе Ресбак.

– Я точно не знаю, – каже Анна. – Мiльйони.

– Чи можна трохи конкретнiше? – просить Ресбак.

– Думаю, в них близько п’ятнадцяти мiльйонiв, – вiдповiдае Анна. – Та не можу сказати, що про це знають багато людей.

Ресбак дивиться на Марко. Вiн бiлий як крейда.

– Я хочу зателефонувати мамi, – каже Анна. Вона дивиться на годинник на камiннiй полицi, i Ресбак слiдкуе за напрямком ii погляду. Чверть на третю ночi.

Анна не дуже ладнае з батьками. Коли вони з Марко з ними лаються, що трапляеться часто, Марко каже, що в них дебiльнi стосунки. Може, воно й так, та це единi батьки, якi в неi е. Вони iй потрiбнi. Вона щосили намагаеться усе виправити, хоч це непросто.

Родина Марко зовсiм iнша. Вона велика й скандальна. Вони вiд душi горлають одне на одного, коли бачаться, а бачаться вони зрiдка. Його батьки переiхали з Італii до Нью-Йорка до народження Марко й вiдкрили власну хiмчистку та ателье. В них немае великих грошей, але iм вистачае. Вони не втручаються в життя Марко так, як це роблять заможнi батьки Анни. Марко та його чотирьом братам i сестрам, рано викинутим iз гнiзда, доводилося самостiйно дбати про себе. Марко жив своiм життям i за своiми власними правилами з вiсiмнадцяти рокiв. З навчанням йому нiхто не допомагав. З батьками вiн бачиться нечасто, але вони й не займають у його серцi багато мiсця. Не те що вiн герой iншого роману, але батьки Анни та iхнi забезпеченi друзi, що проводять час у «Грандв’ю голф» та «Кантрi клаб», саме так i вважають. Марко походить iз законослухняноi родини роботящих людей середнього класу, якi непогано впоралися, але не бiльше того. Нiхто з друзiв Анни, анi з коледжу, анi з роботи в галереi мистецтв, не вважав, що Марко iй не пара.

Так вважали тiльки старi аристократи. А мати Анни саме з них. Батко Анни, Рiчард Драйз, власне, це ii вiтчим (ii рiдний батько трагiчно загинув, коли iй було 4 роки), – успiшний бiзнесмен, але у ii матерi Елiс – мiльйони.

Їi заможнi батьки насолоджуються своiми грошима, своiми багатими друзями. Будинком в одному з найкращих районiв мiста, членством у клубах «Грандв’ю голф» та «Кантрi клаб», розкiшними машинами й вiдпустками у п’ятизiркових готелях. Тим, що вони змогли вiдправити Анну до приватноi школи для дiвчат, потiм до престижного унiверситету. Що старшим стае батько Анни, то бiльше йому подобаеться вдавати, що це вiн заробив усi тi грошi, але це не так. Вiн запишався. Став самозакоханим.

Коли Анна «зiйшлася» з Марко, ii батьки поводилися так, нiби наближаеться кiнець свiту. Марко був квiнтесенцiею поганого хлопчика. Вiн був небезпечно привабливим – бiлолиций як на iталiйця, темноволосий, задумливi очi – вiн дещо скидався на бунтiвника, особливо коли не голився. Та коли вiн побачив Анну, в його очах засвiтився теплий вогник, а усмiшка в нього була на мiльйон. І коли вiн кликав ii «маленька», iй було несила опиратися. Вечiр, коли вiн уперше з’явився в будинку ii батькiв, щоб забрати ii на побачення, став одним iз визначальних моментiв ii юностi. Їй було двадцять два. Їi мати розповiдала iй про милого хлопця, юриста, сина друзiв родини, який був зацiкавлений у зустрiчi з нею. Анна нетерпляче пояснила, що вона вже зустрiчаеться з Марко.

– Так, але… – сказала мати.

– Що але? – запитала Анна, схрестивши руки на грудях.

– Ти ж не ставишся до нього всерйоз? – сказала мати.

Анна досi пам’ятае вираз обличчя матерi. Розгубленiсть, знiяковiння. Мати думала про те, як це взагалi виглядатиме. Як вона пояснить своiм друзям, що ii

онька зустрiчаеться iз хлопцем, який i сам нiхто, i звати його нiяк, який працюе барменом в iталiйському ресторанi й ганяе на мотоциклi. Їi мама забула про диплом бiзнес-факультету, який Марко отримав у тому ж унiверситетi, який батьки Анни вважали достатньо хорошим для своеi доньки. Їх не захоплювало те, як вiн працював ночами заради навчання. Може бути, що жодноi бiльш гiдноi людини для iхньоi маленькоi донечки просто не iснувало.

А потiм – бездоганне видовище – Марко на своему «Дукатi», що гарчить, немов розлючений тигр, пiд’iжджае до батькiвського будинку Анни, звiдки вона випливае просто в його обiйми, за чим ii мама спостерiгае з-поза фiранок. Вiн мiцно цiлуе ii, лишаючись верхи на мотоциклi, й передае iй вiльний шолом. Вона залазить на байк i вони з ревiнням несуться геть, шлiфуючи дрiбнi, педантично впорядкованi камiнцi виплесками пробудженоi енергетики. Саме в той момент вона вирiшила, що закохалася.

Але ми не лишаемося двадцятидворiчними назавжди. Ми виростаемо. Все змiнюеться.

– Я хочу зателефонувати мамi, – повторюе Анна.

Стiльки всього вiдбулося, невже вони повернулися додому, до порожньоi колиски, лише годину тому?

Марко бере слухавку й передае iй, потiм повертаеться на канапу й складае руки на грудях – вiн здаеться напруженим.

Анна набирае номер. Вона починае плакати, не встигнувши навiть натиснути на всi цифри. Йдуть гудки, мати вiдповiдае.

– Мам, – каже Анна, i слова ii перетворюються на суцiльне схлипування.

– Анно? Що сталося?

Нарештi Анна спромагаеться щось промовити:

– Хтось викрав Кору.

– О господи, – каже мама.

– Полiцiя вже тут, – каже iй Анна. – Можете приiхати?

– Ми будемо, Анно, – каже мати. – Тримайся. Ми з батьком уже iдемо.

Анна кладе слухавку й починае плакати. Їi батьки приiдуть. Вони завжди iй допомагали, навiть коли були на неi злi. Цього разу вони страшенно розсердяться – на неi й на Марко, особливо на Марко. Вони люблять Кору, свою едину онуку. Що вони подумають, коли дiзнаються про те, що вони з Марко накоiли?

– Вони вже iдуть, – каже Анна Марко та детективу. Вона дивиться на Марко, потiм вiдводить очi.

Роздiл 5

Марко почуваеться вигнанцем: вiн часто почуваеться саме так, коли в кiмнатi з’являються батьки Анни. Навiть тепер, коли Кора зникла, вiн вiдчувае, що ним нехтують, тодi як тi трое – його схиблена дружина, ii завжди незворушна мати та властолюбний батько – об’еднуються в родинний трiйчастий союз. Часом вiн лише дещо вiдокремлений, часом – повнiстю виключений. Але знову ж таки – вiн знав, на що йшов, одружуючись iз нею. Вiн думав, що зможе iз цим жити.

Вiн, зайвий, стоiть попiд стiною вiтальнi, спостерiгаючи за Анною. Вона сидить посерединi канапи, мати – поряд iз нею, притягнувши Анну до себе, щоб заспокоiти. Батько розташувався дещо вiддалiк, випроставшись, поплескуючи доньку по плечу. Нiхто не дивиться на Марко. Нiхто не пропонуе пiдтримки йому. Марко почуваеться нi в сих нi в тих у власному будинку.

Але, щонайгiрше, вiн був до смертi наляканий, виснажений. Усе, чого вiн прагне, – знову побачити Кору в ii колисцi, вiн волiв би, аби усього цього нiколи не ставалося.

Вiн вiдчувае, що детектив на нього дивиться. Тiльки вiн звертае увагу на Марко. Марко умисно iгноруе його, хоча, можливо, й не варто було цього робити. Марко знае, що вiн пiдозрюваний. Детектив увесь час на щось натякае, вiдколи з’явився тут. Марко почув, як офiцери в будинку шепотiлися про виклик собак. Вiн не дурний. Не було би потреби викликати собак, якби вони не пiдозрювали, що Кору вбили в будинку. Полiцiя вочевидь вважае, що вони з Анною вбили дитину.

Нехай собi приводять собак – вiн не боiться. Можливо, полiцiя постiйно стикаеться з тим, що батьки вбивають своiх дiтей, але вiн би нiколи не завдав шкоди своiй доньцi. Кора для нього – усе. Вона була единим промiнчиком свiтла в його життi, единим нескiнченним джерелом радостi, особливо протягом останнiх кiлькох мiсяцiв, коли Анна дедалi глибше впадала в депресiю, втрачаючи себе. Здаеться, його дружина стала цiлком чужою. Що сталося iз вродливою привабливою жiнкою, з якою вiн одружився? Усе спаскудилося. Але iм iз Корою було добре удвох, вони перечiкували разом, чекали, коли мама повернеться до нормального стану.

Батьки Анни тепер зневажатимуть його ще сильнiше. Вони швидко пробачать Аннi. Вони здатнi пробачити iй майже все – навiть те, що вона лишила дитину якомусь хижаковi на поталу, навiть це. Але йому – йому вони нiколи, нiколи не пробачать. Вони стоiчно переживатимуть цю катастрофу – вони завжди поводяться стоiчно, на вiдмiну вiд iхньоi емоцiйноi доньки. Можливо, вони можуть навiть застерегти Марко та Анну вiд iхнiх помилок. Цього вони прагнуть найбiльше. Навiть зараз вiн бачить, що батько Анни дивиться понад голови Анни та ii матерi, насупившись так, що мiж бровами залягла глибока борозна, i зосередившись на проблемi, на проблемi, створенiй Марко, – на тому, як ii розв’язати. Думаючи про те, як йому прийняти цей виклик i вийти iз ситуацii переможцем. Можливо, вiн зможе

перевершити Марко ще раз, коли це дiйсно багато важить. Марко зневажае свого тестя. Це взаемно.

Але едине, що зараз мае значення, – це повернути Кору. Решта – пусте. На думку Марко, це складна невротична родина, але вони всi люблять Кору. Вiн зморгуе сльози, якi знову пiдступили до очей.

Детектив Ресбак зауважив прохолоду в стосунках батькiв Анни та iхнього тестя. У бiльшостi випадкiв подiбнi бар’ери розмиваються у скрутних ситуацiях, хай навiть ненадовго. Але це не просто скрутна ситуацiя. Це iсторiя, в якiй батьки начебто залишили дитину вдома саму i останню викрали. Спостерiгаючи за тим, як родина скупчилася на канапi, вiн одразу розумiе: батьки не звинувачуватимуть нi в чому свою обожнювану донечку. Чоловiк же буде цапом-вiдбувайлом – усю провину звалять на нього, справедливо це чи нi. І скидаеться на те, що вiн про це знае.

Батько Анни встае з канапи та пiдходить до Ресбака. Вiн високий, широкоплечий, iз коротким сталево-сивим волоссям. У ньому спостерiгаеться якась упевненiсть, що межуе з агресiею.

– Детективе?

– Детектив Ресбак, – пiдказуе той.

– Рiчард Драйз, – каже чоловiк, простягаючи детективовi руку.

– Розкажiть, що ви робите для того, щоб знайти мою онуку, – чоловiк говорив тихо, але владно; вiн звик бути головним.

Ресбак пояснюе йому:

– Офiцери прочiсують мiсцевiсть, опитують усiх, шукають свiдкiв. У будинку та довкола нього працюють експерти. Ми надiслали опис дитини до мiсцевих та нацiональних ЗМІ. Незабаром вони проiнформують людей. Можливо, нам пощастить i ми знайдемо щось на камерах вiдеоспостереження, – тут вiн зробив коротку паузу. – Ми сподiваемося швидко знайти зачiпки.

Подумки ж Ресбак не наважуеться промовити: «Ми робимо все можливе, але, може статися, цього буде недостатньо для порятунку вашоi онуки». З досвiду йому вiдомо, що розслiдування можуть затягуватися, якщо не вiдбуваеться потужного прориву на початку. В маленькоi дiвчинки замало часу, якщо вона взагалi ще жива.

Драйз пiдходить ближче до нього, так близько, що Ресбак вiдчувае запах його лосьйону пiсля голiння. Драйз кидае через плече погляд на доньку i каже ще тихше:

– Усiх збоченцiв перевiрили?

Ресбак дивиться на цього великого чоловiка. Вiн единий змiг вкласти найгiрше у слова.

– Ми перевiряемо всiх, про яких нам вiдомо, проте завжди лишаються тi, про яких ми не знаемо.

– Це вб’е мою доньку, – бурмоче Рiчард Драйз собi пiд носа, дивлячись на неi.

Ресбак розмiрковуе над тим, чи вiдомо батьковi про пiсляпологову депресiю доньки. Можливо, зараз не час питати. Натомiсть вiн хвильку вичiкуе й каже:

– Ваша донька згадала про те, що ви досить заможна людина. Це так?

Драйз кивае:

– Можна так сказати.

Вiн поглянув на Марко, але той втупився в iнший бiк, на Анну.

Ресбак запитуе:

– Як ви думаете, чи може в цього злочину бути фiнансовий мотив?

Чоловiк спершу видаеться здивованим, але потiм замислюеться над цим.

– Не знаю. А ви думаете, що в цьому рiч?

Ресбак злегка похитуе головою:

– Ми ще не знаемо. Це, звичайно, не виключено.

Вiн дозволяе Драйзу обмiркувати це припущення.

– Чи е хтось у вашому бiзнесi, можливо, хто заздрить вам?

– Ви вважаете, що хтось мiг украсти мою онучку заради того лишень, аби втамувати заздрiсть до мене? – чоловiк, вочевидь, шокований.

– Я просто запитую.

Рiчард Драйз не вiдкидае цiеi iдеi одразу ж. Або ж у нього величезне его, – думае Ресбак, – або ж за довгi роки вiн собi нажив достатньо ворогiв, щоб вважати це за можливе. Нарештi Драйз хитае головою:

– Нi, на думку не спадае нiкого, хто б мiг таке зробити. В мене немае ворогiв, принаймнi менi про них не вiдомо.

– Це не дуже вiрогiдно, – погоджуеться Ресбак, – але часом трапляються дивнi речi.

Вiн невимушено запитуе:

– А що у вас за бiзнес, мiстере Драйз?

– Пакування й маркування.

Вiн пiдiймае очi й зустрiчаеться поглядом iз Ресбаком.

– Ми мусимо знайти Кору, детективе. Вона моя едина онучка. – Вiн плескае Ресбака по плечу й каже: – Тримайте мене в курсi, добре?

Вiн дiстае з кишенi вiзитiвку й вiдвертаеться.

– Телефонуйте менi в будь-який час. Хочу знати, що вiдбуваеться.

За мить заходить Дженнiнгз i говорить Ресбаку на вухо:

– Собаки прибули.

Ресбак кивае i йде, лишаючи приголомшену родину в кiмнатi.

Вiн виходить на вулицю до кiнолога. Бiля будинку припарковано вантажiвку загону K-9[1 - Кiнологiчний загiн. (Тут i далi прим. перекл.)]. Ресбак упiзнае кiнолога, це коп на прiзвище Темпл. Вони вже працювали разом. Порядний чоловiк, свою справу знае.

– Що там у нас? – запитуе Темпл.

– Дитина зникла з лiжка десь пiсля пiвночi, – вiдповiдае Ресбак.

Темпл похмуро кивае. Нiхто не любить справи про зникнення дiтей.

– Їй пiвроку, тож сама вона не пересуваеться.

Це не той випадок, коли дитина прокинулася вночi, пiшла собi блукати вулицею, втомилася i сховалася в якомусь сарайчику в саду. Якби то було так, вони б використали собак, щоб пiти за запахом дитини. Цю дитину винесли з будинку.

Ресбак викликав тренованих на

трупний запах собак для того, щоб за допомогою них встановити, чи не була дитина вже мертвою в будинку чи в машинi. Натренованi собаки можуть вiдчувати запах смертi – на поверхнях, на тканинах – протягом двох-трьох годин. Хiмiя тiла пiсля смертi змiнюеться швидко, проте не миттево. Якщо дитину вбили й одразу ж забрали – собаки нiчого не вiдчують, але якщо ii забрали за деякий час – собаки можуть допомогти. Ресбак розумiе, що iнформацiя, отримана завдяки пошуковим собакам, не мае жодноi ваги для доказовоi бази в судi, зокрема якщо не знайдено тiло. Але вiн вiдчайдушно намагаеться добути будь-яку iнформацiю, яку тiльки вдасться. Ресбак вичавить користь iз кожного iнструменту слiдства. У пошуках правди вiн невтомний. Вiн мусить дiзнатися, що сталося.

Темпл кивае:

– Почнiмо.

Вiн пiдходить до задньоi частини вантажiвки, вiдкривае дверцята. Звiдти вистрибують два однакових чорно-бiлих англiйських спанiелiв-спрiнгерiв. Темпл скеровуе iх голосом i руками. Собаки без повiдцiв.

– Почнемо з машини, – каже Ресбак.

Вiн пiдводить iх до «Аудi» подружжя Контi. Собаки йдуть поряд iз Темплом, демонструючи iдеальну слухнянiсть. Кримiналiсти вже там. Побачивши собак, вони мовчки вiдступають.

– Що там у нас? Я можу запустити собак? – запитуе Ресбак.

– Так, ми закiнчили. Давайте, – вiдповiдае один iз експертiв.

– Вперед, – командуе Темпл собакам.

Собаки починають працювати. Вони обходять довкола машини, принюхуючись. Вони застрибують до багажника, потiм на задне сидiння, потiм на передне i швидко вистрибують. Вони пiдходять до кiнолога, сiдають поряд i дивляться вгору. Вiн дае iм винагороду й хитае головою:

– Тут чисто.

– Спробуемо всерединi, – каже Ресбак iз полегшенням. Вiн сподiваеться на те, що дитина ще жива. Вiн хоче помилитися щодо батькiв. Вiн хоче знайти ii. Потiм вiн нагадуе собi, що не мае права сподiватися. Слiд лишатися об’ективним. Вiн не може дозволити собi поринати у своi справи емоцiйно. Інакше вiн просто не виживе.

Собаки нюхають повiтря, пiдiймаючись сходами, i заходять до будинку. Всерединi кiнолог веде iх нагору, i вони починають з дитячоi.

Роздiл 6

Анна сiпаеться, коли собаки заходять, вiдштовхуе плечем руку матерi й непевно встае. Вона мовчки, без жодного слова, спостерiгае за кiнологом iз двома собаками.

Вона вiдчувае, що Марко пiдiйшов до неi.

– Вони привели слiдовикiв, – каже вона. – Слава Богу. Тепер, можливо, щось з’ясуеться.

Вона вiдчувае, що вiн хоче взяти ii за руку, але вiдштовхуе його.

– Я хочу подивитися.

Детектив Ресбак виставляе перед нею долоню:

– Краще вам лишитися тут i дати собакам виконати свою роботу, – каже вiн м’яко.

– Вам потрiбен ii одяг? – запитуе Анна. – Може, те, що вона носила, а я ще не встигла випрати? Я можу принести з пральнi, вона внизу.

– Це не слiдовики, – каже Марко.

– Що? – запитуе Анна, повертаючись до нього.

– Це не собаки-слiдовики. Це собаки для пошуку трупiв, – каже Марко.

І тут до неi доходить. Вона повертаеться до детектива, бiла як стiна.

– Ви думаете, що це ми ii вбили!

Їi вигук шокуе всiх. Усi завмирають, приголомшенi. Анна помiчае, що мати приклала руку до рота. На обличчi батька вимальовуеться гнiв.

– Це казна-що! – гаркае Рiчард Драйз, обличчя його червоне, як цеглина. – Не можете ж ви всерйоз припускати, що моя донька завдала шкоди своiй дитинi!

Детектив нiчого не вiдповiдае.

Анна обертаеться до батька. Вiн завжди захищав ii, скiльки вона себе пам’ятае. Але тепер вiн майже нiчим не може зарадити. Хтось викрав Кору. Вперше в життi, дивлячись на батька, Анна усвiдомлюе, що вперше бачить його наляканим. Вiн боiться за Кору? Чи за неi? Чи справдi полiцiя вважае, що вона вбила власну дитину? Вона не наважуеться поглянути на матiр.

– Ви мусите робити свою роботу i знайти мою онучку! – говорить ii батько детективу, намагаючись приховати страх войовничiстю.

Якусь мить усi мовчать. Усе видаеться таким дивним у ту секунду, що нiхто не розумiе, що можна сказати. Вони слухають шарудливе клацання собачих кiгтiв по дерев’янiй пiдлозi поверхом вище.

Ресбак каже:

– Ми робимо все можливе для того, щоб знайти вашу внучку.

Анна в неймовiрному напруженнi. Вона хоче, щоб iй повернули маля. Вона хоче, щоб Кора була цiла й неушкоджена. Вона не може винести думки про те, що ii дитина страждае, що iй боляче. Анна вiдчувае, що може знепритомнiти, i падае на канапу. Мати одразу ж обiймае ii, нiби намагаючись захистити. Вiдтепер вона не дивитиметься на детектива.

Собаки жваво стрибають сходами вниз. Анна пiдiймае очi, щоб поглянути, як вони спускаються. Кiнолог хитае головою. Собаки заходять до вiтальнi, i всi: Анна, Марко, Рiчард i Елiс Драйз – раптом завмирають, нiби щоб не привертати iхньоi уваги. Анна сидить, перелякана, на канапi, поки два собаки нюхають повiтря й бiгають уздовж килимiв, перевiряючи вiтальню.

Потiм вони пiдходять i обнюхують ii. Полiцейський стоiть у неi за спиною та спостерiгае за тим, що робитимуть собаки, можливо, сподiваючись заарештувати ii

и Марко просто зараз. Анна, зомлiваючи вiд страху, панiчно думае, що iй робити, раптом собаки почнуть на неi гарчати.

Усе довкола пливе. Анна знае, що вони з Марко не вбивали своеi дитини. Але вона безпорадна й налякана, також вона знае, що собаки можуть вiдчути ii страх.

Вона згадуе про це тепер, зазираючи в iхнi майже людськi очi. Собаки обнюхують ii та ii одяг, i вона вiдчувае, як важко вони дихають i як смердять, – i зiщулюеться. Вона намагаеться не дихати. Вони переходять вiд неi до батькiв i Марко, що самотньо стоiть бiля камiну. Коли собаки нiчого не знаходять анi у вiтальнi, анi в iдальнi та йдуть на кухню, Анна вчавлюеться в подушки канапи з полегшенням. Їй чути, як вони швидко перебирають лапами по кухонних кахлях, а потiм бiгцем спускаються заднiми сходами до пiдвалу. Ресбак iде за ними.

Родина сидить у вiтальнi в очiкуваннi, коли ця частина розслiдування закiнчиться. Аннi не хочеться нi на кого дивитися, тож вона втупила погляд у годинника на камiннiй полицi. Хвилини минають – у нiй лишаеться дедалi менше надii. Вона вiдчувае, що ii дитина все далi й далi вiд неi.

Анна чуе, як вiдчиняються заднi дверi на кухнi. Вона уявляе, як собаки пробiгають заднiм подвiр’ям, потiм через садок, обнюхують гараж i газон. Вона не зводить очей iз годинника, але бачить собак у гаражi – вони копирсаються довкола розбитих глиняних горщикiв та iржавих граблiв. Вона сидить, виструнчившись, чекаючи, коли вони загарчать. Нашорошена, вона чекае. Вона згадуе про зламаний датчик руху.

Нарештi Ресбак повертаеться:

– Собаки нiчого не знайшли, – каже вiн. – Це хорошi новини.

Анна чуе, як мати поряд iз нею видихае з полегшенням.

– Отже, тепер ми можемо справдi почати ii шукати? – питае Рiчард Драйз.

Детектив каже:

– Ми серйозно налаштованi знайти ii, повiрте.

– Тож, – каже Марко трохи ображено, – що далi? Що можна зробити?

Ресбак вiдповiдае:

– Нам доведеться поставити вам обом велику кiлькiсть питань. Ви можете знати щось, що може допомогти, i самi цього не усвiдомлювати.

Анна дивиться на Марко сповненим сумнiвами поглядом. Ну що вони можуть знати?

Ресбак додае:

– І нам необхiдно, щоб ви поспiлкувалися зi ЗМІ. Хтось мiг щось бачити чи, можливо, побачить завтра чи пiслязавтра, але якщо вони про це не дiзнаються, то не складуть цього докупи.

– Гаразд, – рiзко каже Анна. Вона зробить усе необхiдне для повернення своеi дитини, попри те, що зустрiч iз медiйниками ii жахае. Марко теж кивае, хоча й видаеться знервованим. На якусь мить Анна замислюеться про свое волосся, що звисае рiденькими пасмами, про розпухле вiд плачу обличчя. Марко бере ii руку й мiцно стискае.

– Як щодо винагороди? – пропонуе батько Анни. – Ми могли б запропонувати винагороду за iнформацiю. Грошi я видiлю. Якщо хтось бачив щось i боiться висунутися, то подумае ще раз, якщо сума його привабить.

– Дякую, – каже Марко.

Анна просто кивае.

Дзеленчить телефон Ресбака. Це детектив Дженнiнгз – вiн обходив усi будинки на вулицi один за одним.

– Можливо, ми щось знайшли, – каже вiн.

Ресбак вiдчувае знайоме напруження в животi – iм вiдчайдушно потрiбен бодай якийсь натяк. Вiн швидко виходить з будинку Контi й за кiлька хвилин опиняеться перед будинком, розташованим за iхнiм, по iнший бiк дорiжки.

Дженнiнгз чекае на нього на першiй сходинцi. Дженнiнгз стукае у дверi ще раз, i iх одразу ж вiдчиняе жiнка, на вигляд рокiв п’ятдесяти. Видно, що ii пiдняли з лiжка. На нiй халат, волосся заколоте шпильками. Дженнiнгз представляе ii: Пола Демпсi.

– Я детектив Ресбак, – каже детектив, показуючи жiнцi свое посвiдчення.

Вона запрошуе iх до вiтальнi, де у крiслi сидить, цiлком уже прокинувшись, ii чоловiк у штанях вiд пiжами та зi скуйовдженим волоссям.

– Панi Демпсi, можливо, бачила щось важливе, – каже Дженнiнгз.

Коли вони влаштовуються, вiн каже:

– Розкажiть детективу Ресбаку те, що сказали менi. Про те, що ви бачили.

– Добре, – каже вона й облизуе губи. – Я була нагорi у ваннiй. Я встала прийняти аспiрин, тому що в мене болiли ноги вiд того, що вранцi я поралася в саду.

Ресбак кивае, заохочуючи ii продовжувати.

– Вночi було так спекотно, що ми лишили вiкно у ваннiй вiдчиненим, щоб утворився протяг. Вiкно виходить на задню дорiжку. Будинок Контi за цим ось будинком, за два вiд нашого.

Ресбак знову кивае, вiн занотовуе розташування будинку вiдносно дому Контi. Вiн слухае дуже уважно.

– Я мiж iншим, ненароком визирнула у вiкно. Мое вiкно виходить якраз на дорiжку. Менi було добре все видно тому, що я не вмикала у ваннiй свiтла.

– І що ви побачили? – питае Ресбак.

– Машину. Я бачила, як дорiжкою iхала машина.

– Яка саме машина? В якому напрямку вона рухалася?

– Вона рухалася проiздом у бiк мого будинку вiд будинку Контi. Можливо, вона виiхала з iхнього гаража, а може, з боку будинкiв удалинi.

– Що то була за машина? – запитуе Ресбак, виймаючи записника.

– Не знаю. Я не знаюся на машинах. Шкода, що мiй чоловiк цього не бачив, вiн би точно вам вiдповiв.

Вона кидае

огляд на чоловiка, а той лише здвигае плечима на знак того, що нiчим не може допомогти.

– Але, звiсно, тодi я не думала нiчого такого.

– Можете описати машину?

– Вона була невеличка, думаю, темна. Але фари були вимкненi – саме тому я й звернула на неi увагу. Менi видалося це дивним.

– Ви бачили водiя?

– Нi.

– Хтось був на пасажирському сидiннi?

– Не думаю, але точно сказати не можу. Було погано видно. Можливо, то була електрична машина або гiбрид, тому що вона рухалася дуже тихо.

– Ви впевненi?

– Нi, не впевнена. Але зазвичай iз проiзду долинае звук, а ця машина була дуже тихою, може, ще й через те, що ледве повзла.

– Не знаете, о котрiй це було?

– Я подивилася на годинник, коли встала. У мене бiля лiжка цифровий будильник. Було 00:35 ночi.

– Ви цiлком упевненi щодо часу?

– Так, – вiдказуе вона. – Цiлком.

– Ви не пам’ятаете ще якихось подробиць про машину, бодай щось? – запитуе Ресбак. – Дводверна? Чотиридверна?

– Вибачте, – каже вона. – Не пам’ятаю. Я не помiтила. Пам’ятаю тiльки, що маленька.

– Я б хотiв визирнути в те вiкно, якщо ви не проти, – каже Ресбак.

– Звiсно.

Вона веде iх сходами нагору, до ванноi у глибинi будинку.

Ресбак виглядае у вiдчинене вiкно. Вдалий ракурс – проiзд видно добре. Лiворуч вiн бачить гараж Контi, жовту полiцейську стрiчку довкола нього. Йому видно, що гараж досi вiдчинений. Як шкода, що вона не вийшла бодай на двi хвилини ранiше. Вона могла би побачити, як машина з вимкненими фарами виiжджае з гаража подружжя Контi, якщо це дiйсно було так. Якби ж тiльки знайшовся свiдок, який бачив цю машину в гаражi або як вона звiдти виiздить о 00:35 ночi. Але та машина могла iхати звiдки завгодно.

Ресбак дякуе Полi та ii чоловiковi, вручае свою вiзитiвку, i вони з Дженнiнгзом виходять. Полiцейськi зупиняються на тротуарi. Свiтае.

– Що думаете? – питае Дженнiнгз.

– Цiкаво, – каже Ресбак. – Час. І той факт, що фари були вимкненi.

Інший детектив кивае.

– Марко ходив до дитини о пiв на першу. Машина iхала з боку гаража Контi о 00:35. Без свiтла. Можливо, спiльник.

Так батьки стали його головними пiдозрюваними.

– Вiзьми кiлька людей i поговорiть з усiма, чиi гаражi виходять на проiзд. Я хочу знати, хто iхав на машинi о 00:35, – каже Ресбак. – Пройдiть по всiх будинках i спробуйте з’ясувати, чи не визирав ще хтось у вiкно i чи не бачили вони чогось iще.

Дженнiнгз кивае:

– Гаразд.

Анна мiцно тримае Марко за руку. Вона ледве не знепритомнiла перед виходом до преси. Їй довелося сiсти й опустити голову мiж колiн. Сьома ранку, минуло вже кiлька годин iз моменту викрадення Кори. З десяток журналiстiв i фотографiв чекають на вулицi. Анна завжди була замкненою людиною, такий надмiр уваги для неi – тортура. Вона нiколи ii не шукала. Але тепер Анна та Марко вимушенi залучити ЗМІ. Їм потрiбно, щоб Кора з’явилася на шпальтах усiх газет, на всiх каналах, в Інтернетi. Не можна просто взяти й викрасти дитину з чужого будинку й лишитися непомiченим. Довкола багато людей. Хтось обов’язково щось розповiсть. Анна та Марко мають це зробити, хоча й знають, що стануть мiшенями злоязиких видань, якщо все випливе. Вони – батьки, якi лишили без нагляду немовля, покинули свою донечку саму вдома. І тепер хтось украв ii. Та вони просто хiт сезону.

Вони домовилися пiдготувати заяву, записували ii за журнальним столиком – детектив iм допомагав. У заявi не згадувалося про те, що в момент викрадення дитина була вдома сама, проте Анна не сумнiвалася, що рано чи пiзно про це дiзнаються. Вона вiдчувала, що варто впустити медiа у свое життя, i краю цьому не покладеш. Нiщо вже не буде особистим. Вони з Марко стануть сумнозвiсними горе-батьками таблоiдiв у супермаркетах. Їй соромно i страшно.

Анна та Марко виходять на ганок через параднi дверi. Детектив Ресбак стоiть поряд з Анною, а детектив Дженнiнгз – поряд iз Марко. Анна спираеться на руку чоловiка, нiби от-от впаде. Вони домовилися, що заяву виголосить Марко, – Аннi просто не стане сил. Вона виглядае так, нiби перший же сильний подув вiтру може збити ii з нiг. Марко вдивляеться у натовп репортерiв, зiщулюеться, переводить погляд на папiрець, що помiтно тремтить у його руках. Спалахи камер безперервно блимають.

Анна дивиться на все це, ошелешена. Вулицю запружили репортери, фургони, телекамери, оператори, устаткування й дроти, люди, що тримають мiкрофони бiля сильно загримованих облич. Вона бачила таке по телевiзору, все було саме так. Але тепер вона по iнший бiк екрана. Усе це видаеться нереальним, нiби вiдбуваеться не з нею. Вона почуваеться дивно, якось безтiлесно, нiби водночас i стоiть на першiй сходинцi ганку, роззираючись довкола, i дивиться на все згори й трохи злiва.

Марко пiдiймае руку, показуючи, що хоче сказати. Натовп раптом замовкае.

– Я хотiв би прочитати заяву, – пробурмотiв вiн.

– Голоснiше! – кричить хтось iз тротуару.

– Зараз я прочитаю заяву, – каже Марко вже голоснiше й чiткiше. Потiм вiн читае, його голос потроху набувае впевненостi:

– Сьогодн

вночi, мiж пiв на першу й пiв на другу, нашу прекрасну маленьку донечку Кору викрала з ii лiжка невiдома особа чи особи. – Вiн робить коротку паузу, щоб зiбратися. З натовпу не долинае жодних звукiв. – Їй пiвроку. В неi бiляве волосся та блакитнi очi, вага приблизно шiстнадцять фунтiв. На нiй одноразовий пiдгузок i простий свiтло-рожевий комбiнезон. З лiжка зникла також ii бiла ковдра.

– Ми любимо Кору понад усе. Ми хочемо повернути ii. Ми звертаемося до того, хто ii забрав, хто б ви не були, будь ласка, будь ласка, повернiть ii цiлою та неушкодженою. – Марко переводить погляд iз папiрця на людей. Вiн плаче й мае перерватися, щоб витерти сльози. Анна стиха схлипуе поряд iз ним, вдивляючись у море облич.

– Ми й не маемо уявлення, хто й навiщо викрав нашу безневинну дитину. Ми просимо вас про допомогу. Якщо ви щось бачили або чули, будь ласка, повiдомте полiцii. Ми готовi запропонувати значну винагороду за iнформацiю, яка допоможе в пошуках нашоi дитини. Дякуемо.

Марко повертаеться до Анни, i вони падають одне одному в обiйми пiд блискотiння спалахiв.

– Назвiть розмiр винагороди! – вигукують iз натовпу.

Роздiл 7

Нiхто не розумiе, як можна було таке пропустити, але невдовзi пiсля закiнчення прес-конференцii на ганку до детектива Ресбака пiдходить полiцейський, тримаючи двома пальцями вдягненоi в рукавичку руки свiтло-рожевого комбiнезончика. Погляди всiх, хто е в кiмнатi: детектива Ресбака, Марко, Анни та ii батькiв – Елiс i Рiчарда – приростають до цього предмета.

Ресбак зриваеться з мiсця:

– Де ви це знайшли? – збуджено запитуе вiн.

– О! – вириваеться в Анни. Усi переводять погляд iз полiцейського на неi. Вона стала мертво-блiдою на вигляд. – Це було в кошику для бiлизни в дитячiй кiмнатi? – допитуеться Анна, пiдводячись.

– Нi, – каже полiцейський, – це було пiд подушкою сповивального столика. Ми пропустили його пiд час першоi перевiрки.

Ресбак страшенно роздратований. Як можна було таке пропустити!?

Анна червонiе, iй, здаеться, нiяково:

– Пробачте. Я, мабуть, переплутала. Кора була в ньому ввечерi. Я перевдягнула ii пiсля останнього годування. На цей комбiнезончик вона вiдригнула. Я вам покажу.

Анна робить крок у бiк офiцера й простягае руку, щоб дiстати костюмчик, але вiн вiдступае назад, вiд неi.

– Не чiпайте, будь ласка, – каже вiн.

Анна повертаеться до Ресбака.

– Я зняла з неi цей та вдягла ii в iнший. Я думала, що кинула цей комбiнезон у кошик для бiлизни бiля сповивального столика.

– Тож опис тепер не збiгаеться? – уточнюе Ресбак.

– Так, – визнала Анна, виглядае вона спантеличено.

– То у що ж насправдi вона була вдягнена? – Помiтивши, що Анна не наважуеться вiдповiсти, Ресбак повторюе: – У що вона була вдягнена?

– Я… Я не знаю, – каже Анна.

– Тобто як не знаете? – напосiдае детектив Ресбак. Його тон став рiзким.

– Я не знаю. Я трохи випила. Я була втомлена. Було темно. На нiч я годую ii в темрявi, щоб вона могла й далi дрiмати. Вона вiдригнула на костюмчик, i коли я мiняла iй пiдгузок, то змiнила й одяг, у темрявi. Я кинула рожевий у кошик – так я думала – i взяла iнший iз шухляди. В неi багато таких комбiнезонiв. Я не знаю, якого кольору був той, що я вдягла.

Анна почуваеться винною. Та цiлком очевидно – цей чоловiк нiколи не замiнював уночi дитинi пiдгузки.

– А ви знаете? – питае Ресбак у Марко.

Марко виглядае, як олень, якому заслiпило очi фарами. Вiн хитае головою:

– Я не помiтив, у що вона ii перевдягла. Я не вмикав свiтла, коли приходив подивитися на неi.

– Я могла би передивитися речi, щоб зрозумiти, що на нiй, – пропонуе Анна, при цьому ii пожирае сором.

– Так, зробiмо так, – погоджуеться Ресбак. – Нам потрiбен точний опис.

Анна бiжить нагору й витягае шухляду з речами дитини, наповнену комбiнезончиками й пiжамками та маленькими футболочками й колготками. Суцiльнi квiточки, цяточки, бджiлки й зайчики.

Марко з детективом iдуть за нею й спостерiгають, як, стоячи навколiшках, вона зi схлипуванням витягае всi речi. Але iй не вдаеться згадати, вона не може зрозумiти. Чого не вистачае? У що вдягнута ii дитина?

Вона обертаеться до Марко:

– Можеш принести знизу бiлизну?

Марко повертаеться, спускаеться сходами на ii прохання. Вiн швидко з’являеться знов iз кошиком брудноi бiлизни. Висипае ii на пiдлогу в дитячiй. Хтось прибрав iз пiдлоги блювотиння. Брудний одяг дитини перемiшаний iз одягом дорослих, але Анна вiдбирае всi дитячi речi й вiдкладае iх убiк.

Нарештi вона каже:

– М’ятно-зелений iз зайчиком на грудцi.

– Точно? – питае Ресбак.

– Мае бути вiн, – виснажено вiдповiдае Анна. – Тiльки його не вистачае.

Кримiналiсти не знайшли майже нiчого, що збiгалося б з iнтервалом викрадення Кори. Полiцiя не виявила жодних доказiв того, що в кiмнатi Кори чи в будинку взагалi була стороння людина. Не було навiть найменшого натяку на докази – жодного вiдбитка пальцiв, жодноi волокнини, що могла б указувати на злочинця. У будинку, здаеться, не було нiкого, окрiм них самих, батькiв Анни

а iхньоi прибиральницi. Їм усiм довелося, переступивши через власну гiднiсть, здати вiдбитки пальцiв. Нiхто всерйоз не вважав, що лiтня фiлiппiнка-покоiвка могла викрасти дитину. Проте ii та всю ii велику родину також ретельно перевiрили.

Надворi, однак, дещо таки знайшли. У гаражi було виявлено вiдбитки шин, якi не збiгаються з вiдбитками «Аудi» подружжя Контi. Ресбак ще не повiдомив цiеi iнформацii батькам викраденоi дитини. Це, в поеднаннi зi словами сусiдки, яка бачила машину, що iхала вулицею о 00:35, поки що едине, за що можна вхопитися в цьому розслiдуваннi.

– Можливо, вони були в рукавичках, – каже Марко, коли детектив Ресбак повiдомляе iм про вiдсутнiсть будь-яких фiзичних доказiв проникнення в будинок.

У цей час ранок уже почав переходити в день. Анна та Марко знесиленi. У Марко, можливо, ще тривало похмiлля. Але вони навiть не думають про вiдпочинок. Батькiв Анни попросили вийти на кухню й випити кави, доки детектив допитуе Анну й Марко. Йому доводиться постiйно нагадувати iм, що полiцiя робить усе можливе для того, щоб знайти дитину, що вони не марно витрачають час.

– Дуже ймовiрно, – зауважив детектив у вiдповiдь на припущення Марко щодо рукавичок. Але потiм додав: – Та в будь-якому разi ми сподiвалися знайти слiди чи якiсь ознаки втручання в будинку й, звiсно ж, на вулицi або в гаражi – окрiм ваших власних.

– Якщо тiльки вiн не вийшов через параднi дверi, – висловилася Анна. Вона пам’ятае, що бачила: параднi дверi були прочиненi. Тепер, коли вже цiлком протверезiла, вона пам’ятае це чiткiше. На ii думку, злочинець забрав дитину через парадний вихiд, звiдки потрапив на тротуар, i саме через це жодних чужих слiдiв не залишилося.

– Навiть якщо так, – каже Ресбак, – щось та й лишилося б. – Вiн уважно дивиться на них обох. – Ми розпитали всiх, кого тiльки можна. Нiхто не бачив, як вашу дитину винесли через параднi дверi.

– Це не доводить того, що цього не було, – сперечаеться Марко, його роздратування вже даеться взнаки.

– Але ви так само не знайшли нiкого, хто бачив би, як ii виносили через заднi дверi, – категорично зазначае Анна. – Що ж, у бiса, ви знайшли?

– У вашому датчику руху викручено лампочку, – нагадуе iм детектив Ресбак. Вiн робить паузу й веде далi: – Ми також знайшли у вашому гаражi слiди шин, що не збiгаються з вашими.

Вiн чекае, поки вони перетравлять останню iнформацiю.

– Хтось iз ваших знайомих нещодавно користувався вашим гаражем? Ви дозволяли комусь паркуватися там?

Марко подивився на детектива й швидко вiдвiв погляд.

– Нi, принаймнi менi про таке не вiдомо.

Анна хитае головою.

Анна та Марко дуже знервованi. Та воно й не дивно, оскiльки Ресбак щойно натякнув на те, що вiдсутнiсть ознак чужоi людини – особливо на подвiр’i чи в гаражi – вказуе на те, що дитину винiс хтось iз них.

– Вибачте, але я вимушений запитати вас про лiки в шафцi у ваннiй, – каже Ресбак, повертаючись до Анни. – Про «Сертралiн».

– Що ви хочете знати? – намагаеться уточнити Анна.

– Ви могли б розповiсти менi, нащо вони вам? – делiкатно запитуе Ресбак.

– У мене легка депресiя, – вiдповiдае Анна, нiби захищаючись. – Пiгулки прописав лiкар.

– Ваш сiмейний лiкар?

Вона вагаеться. Дивиться на Марко, шукаючи допомоги, але потiм вiдповiдае:

– Мiй психiатр, – зiзнаеться вона.

– Зрозумiло, – каже Ресбак. – Можете назвати прiзвище вашого психiатра?

Анна знову дивиться на Марко й каже:

– Доктор Леслi Лумсден.

– Дякую, – бурмоче Ресбак, занотовуючи прiзвище у своему невеличкому записнику.

– У багатьох матерiв бувае пiсляпологова депресiя, детективе, – виправдовуеться Анна. – Це досить розповсюджена проблема.

Детектив якось двозначно кивае.

– А що iз дзеркалом у ваннiй? Можете розповiсти, що сталося?

Анна червонiе та знiяковiло дивиться на детектива.

– Це я розбила, – зiзнаеться вона. – Коли ми прийшли додому й побачили, що Кори немае, я грюкнула по дзеркалу кулаком, – вона показуе свою забинтовану руку. Це мама промила, продезiнфiкувала та перев’язала ii. – Я була засмучена.

Ресбак кивае, знову щось занотовуе.

За словами батькiв, востанне дитину бачили живою iншi люди, окрiм них, о другiй пополуднi, у день викрадення, коли Анна забiгла за кавою в «Старбакс» на розi. Анна сказала, що дитина не спала, а, сидячи у вiзочку, посмiхалася й смоктала пальчики, i бариста помахав iй.

Ресбак заходив у «Старбакс» ранiше того ранку й поговорив iз тим самим баристою, в якого вже, на щастя, почався робочий день. Вiн пам’ятав Анну й дитину у вiзочку. Та скидалося на те, що бiльше нiхто не мiг пiдтвердити, що в п’ятницю пiсля другоi дитина була жива.

І тепер Ресбак запитуе:

– Що ви робили пiсля того, як узяли каву в «Старбаксi»?

– Я повернулася додому. Кора була неспокiйна – з нею це часто бувае пiсля обiду – тож я гуляла з нею довкола будинку, багато тримала ii на руках, – каже Анна. – Я намагалася вкласти ii поспати, але вона нiяк не засинала. Тож я знову взяла ii на руки й гуляла з нею туди-сюди подвiр’ям.

– А що було потiм?

– Я займалася цим, поки не прийшов Марко.

– Це до котроi? – питае Ресбак.

Марко вiдповiдае:

– Я прийшов додому близько п’ятоi. Звiльнився трохи ранiше, тому що була п’ятниця i ми збиралися на вечiрку.

– А далi?

– Я забрав Кору в Анни i вiдправив Анну поспати нагорi.

Марко то вiдхиляеться на канапi, то ковзае вгору-вниз долонями по ногах. Часом починае сiпати ногою. Вiн не знаходить собi мiсця.

– У вас е дiти, детективе? – запитуе Анна.

– Нi.

– Тодi ви не розумiете, наскiльки це може виснажувати.

– Нi. – Детектив змiнюе свое положення у крiслi. Вони усi вже стомилися. – О котрiй ви пiшли на вечiрку до сусiдiв? – далi запитуе Ресбак.

– Приблизно о сьомiй, – вiдповiдае Марко.

– І що ви робили мiж п’ятою та сьомою?

– Нащо ви це питаете? – обурюеться Анна. – Хiба це не марнування часу? Я думала, ви тут, щоб допомагати!

– Я маю знати, як усе було. Будь ласка, вiдповiдайте якомога точнiше, – спокiйно каже Ресбак.

Марко простягае руку й кладе своiй дружинi на стегно, нiби намагаючись заспокоiти. Вiн каже:

– Я бавився з Корою, поки Анна спала. Нагодував ii кашкою. Анна встала десь о шостiй.

Анна глибоко вдихнула:

– А потiм ми почали сваритися щодо вечiрки.

Марко помiтно напружився.

– Чому ви сварилися? – запитуе Ресбак, дивлячись Аннi просто у вiчi.

– Няня не змогла прийти, – вiдповiдае Анна. – Якби не це, нiчого б не було, – каже вона, нiби щойно це усвiдомила.

Це щось новеньке. Ресбак не знав, що була ще й няня. Чому вони кажуть про це лише зараз?

– Чому ви ранiше не згадували про няню?

– Хiба? – каже Анна, здивована.

– Хто ця няня? – запитуе Ресбак.

Марко вiдповiдае:

– Дiвчина на iм’я Катерина. Це наша постiйна няня. Навчаеться в останньому класi. Вона живе за квартал звiдси.

– З нею ви говорили?

– Що? – перепитуе Марко.

Здаеться, вiн уже не здатен слiдкувати за перебiгом бесiди. Можливо, через утому. Ресбак замислюеться.

– Коли вона попередила, що не прийде? – запитуе Ресбак.

– Вона зателефонувала близько шостоi. Тодi було вже пiзно шукати нову няню, – каже Марко.

– Хто говорив iз нею по телефону? – Ресбак щось занотовуе в записнику.

– Я, – каже Марко.

– Ми могли принаймнi спробувати знайти iншу няню, – каже Анна докiрливо.

– Тодi менi це не видавалося необхiдним. Тепер, звiсно… – Марко замовкае, опускае очi в пiдлогу.

– Можна менi ii адресу? – запитуе Ресбак.

– Я принесу, – каже Анна й iде на кухню. Поки вони чекають на неi, з кухнi долинае бурмотiння: батьки Анни хочуть знати, що вiдбуваеться.

– Тож конкретно, через що ви сварилися? – запитуе Ресбак, коли Анна повертаеться з кухнi з папiрцем, на якому нашкрябано iм’я та адресу нянi.

– Я не хотiла залишати Кору саму, – прямо вiдказуе Анна. – Сказала, що краще лишуся з нею. Синтiя не хотiла, щоб ми приходили з малою, бо вiд неi багато метушнi. Вона влаштувала посиденьки без дiтей, через що ми й покликали няню. Але потiм, коли вона сказала, що не зможе, Марко вирiшив, що буде нечемно приходити з дитиною, якщо вже ми обiцяли бути самi, а я не хотiла залишати ii вдома саму – от ми й посварилися.

Ресбак повертаеться до Марко, той мляво кивае.

– Марко вважав, що якщо в нас буде радiоняня за стiнкою i ми ходитимемо до неi щопiвгодини, усе буде добре. Нiчого поганого не станеться, так ти сказав, – у голосi Анни раптом почала вчуватися злiсть на чоловiка.

– Я помилився, – каже Марко, повертаючись до дружини. – Менi шкода! Це моя провина! Скiльки разiв iще менi повторювати?

Детектив Ресбак спостерiгае за тим, як трiщина у стосунках подружжя перетворюеться на прiрву. Брунька напруженостi взаемин, яку вiн помiтив одразу пiсля зникнення iхньоi доньки, розкрилася у квiтку взаемних обвинувачень. Взаемопiдтримка, яку вони демонстрували в першi хвилини й години розслiдування, почала кришитися. Та i як iм було втриматися? Їхня донька зникла. На них тиснуть з усiх бокiв. У iхньому будинку – полiцiя, преса стукае iм у дверi. Ресбак уже знае, що якщо тут е, що шукати, вiн це знайде.

Роздiл 8

Детектив Ресбак залишае будинок Контi та вирушае до нянi, щоб перевiрити слова батькiв. Стоiть пiзнiй ранок, i, долаючи цю коротку вiдстань зеленою вулицею, Ресбак прокручуе в головi справу. В будинку та на подвiр’i немае жодних пiдтверджень вторгнення. Але на цементнiй пiдлозi в гаражi е свiжi слiди шин. Вiн пiдозрюе батькiв, але тепер на сценi з’являеться няня.

Коли вiн приходить за адресою, яку дала йому Анна, дверi йому вiдчиняе стривожена жiнка. Видно, що вона плакала. Вiн показуе iй посвiдчення.

– Я так розумiю, Катерина Ставрос живе тут?

Жiнка кивае.

– Це ваша донька?

– Так, – вiдповiдае мати дiвчини, заспокоiвшись достатньо, щоб говорити. – Пробачте, зараз не дуже вдалий час, – каже вона, – але я знаю, чому ви тут. Заходьте, будь ласка.

Ресбак заходить до будинку. Коридор веде у вiтальню, котра, як виявилося, переповнена заплаканими жiнками. Три жiнки середнього вiку й молода дiвчина до двадцяти сидять за журнальним столик

м, заставленим тарiлками з iжею.

– Вчора померла наша мама, – пояснюе мiсiс Ставрос. – Ми iз сестрою намагаемося все органiзувати.

– Вибачте, що заважаю вам, – каже детектив Ресбак, – але, боюся, це важливо. Ваша донька вдома?

Утiм, вiн уже помiтив ii на канапi помiж решти жiнок середнього вiку: кругловида дiвчина, чия рука саме нависла над тарiлкою з тiстечками, коли раптом вона пiдняла очi й побачила, як до кiмнати зайшов детектив.

– Катерино, до тебе прийшов полiцейський.

Катерина та всi ii тiтки витрiщаються на детектива. З очей дiвчини починае бити фонтан щирих чистих слiз, вона питае:

– Це щодо Кори?

Ресбак кивае.

– Не можу повiрити, що хтось викрав ii, – каже дiвчина, кладучи руки на колiна, забувши про тiстечка. – Менi так шкода. В мене померла бабуся, тому я мусила вiдпроситися.

Усi жiнки, як голоднi птахи, скупчуються довкола дiвчини, а мати вмощуеться, як на жердинцi, на поруччi канапи поряд iз нею.

– О котрiй ви зателефонували в будинок Контi? – м’яко запитуе Ресбак. – Ви пам’ятаете?

Дiвчина зриваеться на ридання:

– Я не знаю!

Їi мати повертаеться до детектива Ресбака.

– Було близько шостоi. Нам зателефонували з лiкарнi й попросили прийти попрощатися. Я сказала Катеринi, щоб вiдпросилася з роботи й поiхала з нами до лiкарнi.

Вона поклала руку доньцi на плече i продовжила:

– Ми страшенно засмученi тим, що сталося з Корою. Вона так подобалася Катеринi. Але Катерина нi в чому не винна, – мати хоче, щоб у цьому нiхто не сумнiвався.

– Звiсно нi, – запевняе детектив.

– Не можу повiрити, що вони лишили ii в будинку саму, – каже жiнка. – Що це за батьки такi?

Їi сестри похитують головами, засуджуючи таку поведiнку.

– Сподiваюся, ви ii знайдете, – каже мати дiвчини, схвильовано позираючи на свою доньку, – i що з нею все гаразд.

– Ми зробимо все, що буде в наших силах, – каже Ресбак i розвертаеться до виходу. – Дякую, що придiлили менi час.

Версiя Контi пiдтвердилася. О шостiй вечора дитина майже напевне була жива, iнакше що б вони сказали нянi, яка мала прийти? Ресбак виснував, що якщо батьки самi вбили або заховали дитину, це мало статися пiсля дзвiнка нянi о шостiй. І до сьомоi, коли вони пiшли на вечiрку, або протягом вечiрки. Що означае, що iм, напевне, не вистачило б часу, щоб позбутися тiла.

«Може бути, – думае Ресбак, – вони кажуть правду».

Коли детектив пiшов, Анна вiдчула, що тепер може дихати дещо вiльнiше. Вiн, здаеться, чатуе на них, чекае, коли вони помиляться, зроблять невiрний крок. Але на яку помилку вiн сподiваеться? Кори в них немае. Якби вони знайшли якiсь фiзичнi ознаки вторгнення, вiн не кивав би на них намарне. Але той, хто забрав Кору, був, вочевидь, дуже обережним.

«Можливо, полiцiя некомпетентна», – думае Анна. Вона боiться, що вони все зiпсують. Розслiдування просуваеться надто повiльно. З кожною годиною панiка в нiй наростае.

– Ну от хто мiг викрасти ii? – шепоче Анна до Марко, коли вони лишилися наодинцi. Анна попросила батькiв поки що поiхати додому, хоча вони й хотiли оселитися в гостьовiй кiмнатi нагорi. Але Анна, хай i повнiстю покладаеться на батькiв, особливо у стресових i важких ситуацiях, вiдчувае, що напружуеться поряд iз ними, а напруги в нiй вже й так iз лишком. До того ж, коли вони поряд, це погано впливае на iхнi стосунки з Марко, а вiн, здаеться, i без того на межi. Волосся скуйовджене, неголений. Вони всю нiч не спали, а вже позаду пiвдня. Анна виснажена i знае, що, напевне, виглядае не краще за Марко, та iй начхати. Про сон i думати не випадае.

– Нам треба подумати, Марко! Хто мiг забрати ii?

– Не уявляю, – безпорадно вiдказав Марко.

Вона встае й починае мiряти вiтальню кроками.

– Я не розумiю, ну чому вони не знайшли жодних слiдiв. Як таке може бути? Ти розумiеш?

Вона припиняе ходити сюди-туди й додае:

– Окрiм викрученоi лампочки в датчику руху. Це очевидне пiдтвердження того, що тут хтось був.

Марко дивиться на неi.

– Вони вважають, що ми самi викрутили ту лампочку.

Вона витрiщаеться на нього.

– Що за маячня! – голос ii звучить дещо iстерично.

– То були не ми. І нам про це вiдомо, – розлючено каже Марко. Вiн водить долонями вгору й униз по джинсах – нова звичка. – Детектив мае рацiю щодо одного: схоже, це було сплановано. Не те що хтось iшов повз, побачив вiдкритi дверi й викрав дитину. Але якщо ii викрали заради викупу, то чому злочинець не лишив записки? Чому досi не зв’язався з нами?

Вiн дивиться на годинника.

– Уже майже третя! Їi немае вже майже дванадцять годин, – каже вiн, i голос його зриваеться.

Анна теж думае про це. Звiсно ж, iз ними вже мали б зв’язатися. Як усе вiдбуваеться пiд час викрадень? Коли вона запитала про це детектива Ресбака, той вiдповiв: «Немае жодних правил. Усi викрадення унiкальнi. Якщо все робиться заради викупу, злочинцi можуть озватися як за кiлька годин, так i за кiлька днiв. Та зазвичай злочинцi не утримують жертву довше, нiж необхiдно. З часом наростае i ризик».

Полiцiя встановила пристрiй для прослу

овування на iхньому телефонi, щоб записати будь-яку потенцiйну розмову з викрадачами. Але поки що нiхто не заявив про те, що Кора перебувае в них.

– Що як це хтось, хто знае твоiх батькiв? – припустив Марко. – Може, один iз iхнiх знайомих?

– Ти б хотiв, щоб це вони були виннi, правда ж? – вiдрiзае Анна, продовжуючи крокувати кiмнатою, склавши руки на грудях.

– Чекай, – каже Марко. – Я не звинувачую iх, але просто помiркуй хвилиночку! Серед нас усiх реальнi грошi е тiльки у твоiх батькiв. Тож це мае бути хтось, хто iх знае i знае, що в них е грошi. У нас немае таких сум, якi могли би привабити викрадачiв, це ж очевидно.

– Може, iм варто вiдслiдковувати дзвiнки в будинку батькiв? – припустила Анна.

Дивлячись на неi, Марко запропонував альтернативу:

– Може, нам варто бути винахiдливiшими щодо винагороди?

– Ти про що? Ми вже запропонували винагороду. П’ятдесят тисяч доларiв.

– Так, але яка користь iз винагороди у п’ятдесят тисяч доларiв за iнформацiю, що допоможе знайти Кору, якщо нiхто нiчого не бачив? Якщо хтось справдi щось i знав, невже ти думаеш, що вони досi не сказали про це полiцii?

Вiн чекае, коли Анна обмiркуе це.

– Ми маемо якось прискорити процес, – наполягае Марко. – Що довше Кора лишаеться в них, то бiльше шансiв, що вони скривдять ii.

– Вони вважають, що це я, – раптом каже Анна. – Думають, це я вбила ii. – Очi ii знавiснiли. – Я бачу, як детектив на мене дивиться: так, нiби вже все зрозумiв. Нiби йому лишаеться тiльки визначити, чи причетний до цього ти!

Марко зриваеться з канапи й намагаеться обiйняти ii.

– Тихенько, – каже вiн. – Не думаю, що вони так вважають.

Але насправдi i його тривожить те, що саме так вони й думають. Пiсляпологова депресiя, антидепресанти, психiатр. Вiн не знае, що сказати, щоб заспокоiти ii. Вiн вiдчувае, як ii збудження посилюеться, i хоче запобiгти нападу.

– Що як вони пiдуть до Лумсден? – питае Анна.

«Ну ясна рiч, що вони до неi пiдуть», – думае Марко. Невже вона сподiваеться, що вони пропустять розмову з ii психiатром?

– Так, напевне, й буде, – каже Марко пiдкреслено спокiйно, навiть трохи байдуже. – Ну то й що? Ти не маеш жодного стосунку до зникнення Кори, i ми обое це знаемо.

– Але вона може розповiсти iм рiзнi речi, – каже Анна, i видно, що це ii лякае.

– Не розповiсть вона нiчого, – каже Марко. – Вона ж лiкар. Вона не мае права переповiдати iм те, що казала iй ти. Це ж лiкарська таемниця. Вони не можуть примусити ii розповiсти iм те, що ти iй казала.

Анна знову ходить кiмнатою, викручуючи собi руки. Потiм зупиняеться й погоджуеться:

– Так. Ти маеш рацiю. – Вона декiлька разiв глибоко вдихае. І раптом згадуе: – Лумсден зараз немае. Вона поiхала до Європи на пару тижнiв.

– Точно, – каже Марко. – Ти ж казала менi.

Вiн кладе обидвi руки iй на плечi й мiцно притискае, дивиться iй у вiчi:

– Анно, я не хочу, щоб ти хвилювалася про це, – каже вiн рiшуче. – Тобi нема чого боятися. Нема чого приховувати. Ну добре – вони з’ясують, що в тебе бувала депресiя, навiть до народження дитини, – то й що? Та половина людей у такому станi. Цей грьобаний детектив i сам у депресii.

Вiн дивиться на неi, поки ii дихання не повертаеться до нормального ритму й вона не кивае. Марко вiдпускае руки зi словами:

– Нам необхiдно зосередитися на пошуках Кори.

Виснажений, вiн падае на канапу.

– Але як? – озиваеться Анна. Вона знову викручуе собi руки.

Марко провадить далi:

– Про це я й почав говорити – винагорода. Можливо, ми неправильно усе робимо. Може, нам варто звернутися до того, хто ii викрав, – запропонуемо за неi багато грошей i подивимося, чи не зателефонуе вiн.

Анна на хвилину замислюеться.

– Але якщо викрадач хоче викуп, чому не дасть про це знати?

– Звiдки я знаю! Можливо, запанiкував. І це лякае мене до чортикiв, тому що вiн може вбити Кору й позбутися тiла!

Анна питае:

– І як нам поговорити з тим, хто ii викрав, якщо вiн не зв’язуеться з нами?

Марко пiдiймае на неi очi:

– Через ЗМІ.

Анна замислено кивае.

– Як думаеш, коли нам ii повернуть?

Марко в розпачi хитае головою:

– Навiть не уявляю. Але ми тiльки почали шукати, тож нам доведеться витратити певний час. Як щодо викупу у два чи три мiльйони?

Анна не поворухнула й бровою.

– Моi батьки обожнюють Кору. Я впевнена, вони заплатять. Давай покличемо iх назад. І детектива теж.

Ресбак квапливо повертаеться до будинку подружжя Контi пiсля телефонного дзвiнка Марко.

І Марко, й Анна стоять у вiтальнi. У них заплаканi обличчя, але налаштованi вони рiшуче. На якусь мить Ресбаку видаеться, що вони збираються визнати свою провину.

Анна виглядае своiх батькiв у вiкно, що виходить на вулицю. От Рiчард з Елiс пiд’iжджають i швидко пiдiймаються сходами повз репортерiв, якимось чином не втрачаючи гiдностi в мигтiннi камер довкола. Анна впускае iх, обережно, лишаючись за дверима, щоб нiхто ii не побачив.

– Що сталося? – питае Рiчард, схвильовано дивлячись то на доньку, то на детектива. – Ви знайшли ii?

П

онизливi очi Елiс намагаються вловити кожну деталь. Вона водночас налякана i сповнена надii.

– Нi, – каже Анна. – Але нам потрiбна ваша допомога.

Ресбак уважно придивляеться до кожного з них. Марко мовчить.

Говорить Анна.

– Нам iз Марко здаеться, що буде краще, якщо ми запропонуемо викрадачу грошi. Значну суму. Хто б там ii не викрав, але, можливо, якщо ми запропонуемо достатньо грошей i пообiцяемо не переслiдувати його, вiн ii вiддасть.

Вона повертаеться до батькiв. Марко стоiть поряд iз нею.

– Ми мусимо зробити хоч би щось, – благально каже вона. – Не можемо ж ми просто сидiти й чекати, коли вiн ii вб’е!

Їi очi безпорадно шукають обличчя батькiв.

– Нам потрiбна ваша допомога.

Елiс та Рiчард швидко перезираються. Елiс каже:

– Звiсно, Анно. Ми зробимо все, що знадобиться, щоб повернути Кору.

– Безсумнiвно, – погоджуеться Рiчард, енергiйно киваючи головою.

– Скiльки потрiбно грошей? – питае Елiс.

– Як ви думаете? – каже Анна, повертаючись до детектива Ресбака. – Скiльки запропонувати, щоб ii погодилися повернути?

Ресбак ретельно обмiрковуе вiдповiдь. Якщо ти не винний, то, ясна рiч, захочеш заплатити людинi, яка викрала твою дитину, грошей, скiльки завгодно грошей. А бюджет цiеi родини, здаеться, майже необмежений. Тож, безумовно, спробувати варто. Можливо, батьки зовсiм не причетнi до цього. А час спливае.

– Яку суму ви мали на думцi? – запитуе Ресбак.

Аннi нiяково, нiби ii змушують повiсити цiнника на власну дитину. Вона взагалi не уявляе. Яка сума буде завеликою? А яка замалою?

– Ми з Марко думали про два мiльйони або й бiльше.

Їi вагання очевиднi. Вона знiчено дивиться на батька й матiр. Чи не забагато вона просить у них?

– Звiсно, Анно, – каже Елiс. – Скiльки скажеш.

– Нам знадобиться певний час, щоб iх дiстати, – каже Рiчард, – але ми зробимо заради Кори все, що завгодно. І для тебе, Анно. Ти ж знаеш.

Анна, готова розплакатися, кивае. Вона спершу обiймае матiр, а потiм пiдходить i обхоплюе руками батька, який обiймае ii у вiдповiдь. Вiн тримае ii в обiймах, доки ii плечi здригаються вiд ридань.

На мить Ресбак замислюеться про те, наскiльки все простiше, коли ти заможний.

Ресбак спостерiгае за тим, як Рiчард, притискаючи до себе доньку, дивиться на свого зятя, котрий не проронив у цiй розмовi анi слова.

Роздiл 9

Вони зупинилися на трьох мiльйонах доларiв. Чималi грошi, але Рiчард i Елiс вiд цього не збiднiють. У подружжя лишиться ще багато мiльйонiв. Вони можуть це собi дозволити.

Менше нiж за двадцять чотири години пiсля першоi заяви про зникнення дитини Анна та Марко знову виходять до преси в суботу ввечерi. Вони не говорили з пресою iз сьомоi ранку. Вони так само пишуть текст за журнальним столиком разом iз детективом Ресбаком, а потiм виходять на ганок, щоб його прочитати.

Цього разу Анна перевдяглася в просту, але елегантну чорну сукню. Жодних прикрас, окрiм сережок iз перлами. Вона прийняла душ, вимила волосся, навiть зробила легкий макiяж, намагаючись вдавати сильну. Марко теж прийняв душ i поголився та перевдягнувся в бiлу сорочку й чистi джинси. Вони виглядають як приваблива освiчена пара за тридцять, заслiплена горем.

Коли вони виходять на маленький ганок, незадовго до випуску шестигодинних вечiрнiх новин, камери зблискують так само, як i першого разу. Цiкавiсть до справи зросла за день. Марко чекае, коли гамiр нарештi стихне, а потiм звертаеться до репортерiв.

– Ми хочемо зробити ще одну заяву, – голосно каже вiн, але його перебивають перш, нiж вiн устигае почати.

– Як ви можете пояснити плутанину з одягом дитини? – питае хтось iз тротуару.

– Як можна було так помилитися? – питають iншi голоси.

Марко зиркае на Ресбака, а потiм вiдповiдае, не приховуючи свого роздратування.

– Я думаю, що полiцiя вже пояснила це непорозумiння, але я повторюся.

Вiн глибоко вдихнув.

– Ми вклали Кору спати в рожевому комбiнезонi. Коли моя дружина годувала ii об одинадцятiй, дитина вiдригнула на костюмчик. Дружина перевдягла ii в iнший, м’ятний комбiнезон, у темрявi, але потiм, вiд хвилювання через ii зникнення, ми просто про це забули.

Слова Марко холоднi.

Натовп репортерiв перетравлюе й мовчить. Пiдозрiло.

Марко вигадуе момент тишi й починае читати заготований текст.

– Ми з Анною любимо Кору. Ми зробимо все, щоб ii повернути. Ми благаемо того, хто забрав ii, повернути ii нам. Ми готовi запропонувати викуп у розмiрi трьох мiльйонiв доларiв.

Натовпом прокотилася хвиля здивування, i Марко продовжив пiсля ii спадання.

– Ми пропонуемо викуп у три мiльйони доларiв за нашу дитину. Я закликаю тих, хто викрав нашу Кору, – зателефонуйте нам, i ми поговоримо. Я знаю, що ви, напевне, бачите нас. Будь ласка, зв’яжiться з нами, i ми знайдемо спосiб передати вам грошi в обмiн на безпечне повернення нашоi дитини.

Потiм Марко вiдiрвав очi вiд аркуша й подивився просто в камери:

– Я звертаюся до тих, хто забрав ii, я обiцяю, вас нi в чому не звинувачуватимуть. Ми просто хочемо, щоб нам повернули

итину.

В цiй останнiй фразi вiн вiдiйшов вiд написаного тексту, i детектив Ресбак звiв угору праву брову.

– Це все.

Спалахи продовжують зблискувати, коли Марко опускае руку зi зверненням. Репортери засипають його питаннями, але вiн розвертаеться до них спиною й допомагае Аннi зайти всередину. Детективи Дженнiнгз та Ресбак iдуть за ними.

Ресбак знае, що, попри обiцянки Марко, злочинцю, ким би вiн не був, не уникнути покарання. Батьки не здатнi вплинути на це. Якщо це й справдi викрадення заради викупу, фокус у тому, щоб вiддати грошi викрадачевi в обмiн на неушкоджену дитину, поки нiхто не запанiкував i не наробив дурниць. Але викрадення дитини – серйозний злочин, i якщо щось iде не так, злочинець постае перед великою спокусою вбити жертву й позбутися тiла, щоб уникнути покарання.

Коли вони повертаються всередину, Ресбак каже:

– Тепер мусимо чекати.

Марко вдаеться нарештi вмовити Анну пiти нагору й спробувати вiдпочити. Вона з’iла супу з крекерами – ото й уся ii iжа за день. Їй доводилося час вiд часу зцiджувати молоко, ховаючись у ваннiй, де вона могла лишитися на самотi. Але руками не зцiдиш стiльки молока, скiльки з’iдае дитина, тож тепер ii груди переповненi, гарячi й болять.

Перед тим як вона спробуе вiдпочити, треба зцiдитися знов. Вона сидить у крiслi для годування, i сльози переповнюють ii. Як таке взагалi може бути: вона сидить у цьому крiслi й, замiсть дивитися на свою малесеньку дiвчинку бiля грудей, замiсть спостерiгати за тим, як вона стискае i розкривае своi маленькi долоньки й дивиться на маму своiми великими круглими оченятами з довгими вiями, вона вичавлюе молоко руками у пластиковий контейнер лише для того, щоб вилити його в рукомийник? Це забирае багато часу. Спершу лiва, потiм права. Як вона могла забути про те, що зняла з дитини рожевий комбiнезон? Що ще вона не пам’ятае про той вечiр? Вона певна – це все шок. Ось i все.

Нарештi вона закiнчила. Анна поправляе одяг, встае з крiсла для годування й пiдiймаеться сходами у ванну кiмнату. Виливши молоко в рукомийник, вона дивиться на себе у розбите дзеркало.

Ресбак проходить пiшки декiлька кварталiв вiд будинку подружжя Контi до вулицi з модними бутiками, галереями та ресторанами. Стоiть ще один спекотний вологий лiтнiй вечiр. Вiн заходить перехопити й пiдсумувати те, що йому вiдомо. Няня раптом скасувала свiй прихiд о 18:00 – треба вважати, що в той час дитина була жива. О сьомiй вечора Контi прийшли в гостi до сусiдiв, а отже, навряд чи в них було достатньо часу, щоб убити дитину й заховати тiло мiж дзвiнком нянi й часом, коли вони пiшли. Також нiхто начебто не бачив, щоб хтось iз них виходив iз будинку мiж шостою та сьомою годинами вечора з дитиною чи без неi.

І Марко, й Анна кажуть, що Марко ходив перевiрити дитину о пiв на першу й користувався при цьому заднiми дверима. Марко стверджуе, що датчик руху на той момент працював. Кримiналiсти знайшли в гаражi слiди шин, якi не збiгаються iз шинами автомобiля Контi. Пола Демпсi бачила, як машина з вимкненими фарами повiльно iхала проiздом з боку будинку Контi о 00:35 ночi. Лампочку в датчику руху було, вочевидь, викручено.

Тож одне з двох: або злочинець вдерся в будинок пiсля 00:30, десь мiж останнью перевiркою Марко й поверненням подружжя додому, – i тодi машина, яку бачила Пола Демпсi, не стосуеться справи, – або Марко бреше, i це вiн викрутив лампочку й винiс дитину в машину, яка вже чекала на нього. Дитина самостiйно в гараж не прилетiла. Хтось ii принiс, а единi слiди на подвiр’i належать Аннi та Марко. Водiй або ж спiльник, якщо вiн iснуе, з машини, скорiше за все, не виходив. Потiм Марко повернувся на вечiрку й невимушено палив собi цигарку, флiртуючи iз сусiдською дружиною.

Але е одна проблема: няня. Марко не мiг заздалегiдь знати, що няня не зможе прийти. Той факт, що вдома мала бути няня, суперечить припущенню про те, що це було ретельно сплановане викрадення з метою отримання викупу.

Ймовiрно, утiм, що перед ним спонтанний злочин.

Чи не могли дружина або чоловiк ненавмисно вбити дитину, можливо, в поривi гнiву, мiж шостою та сьомою, чи, можливо, дитина постраждала пiд час iхньоi сварки або пiд час котроiсь iз нiчних перевiрок? Якби щось таке сталося, чи не могли б вони поспiхом домовитися з кимось, щоб iм допомогли позбутися тiла пiзно вночi?

І цей рожевий комбiнезончик – вiн муляе йому. Мати каже, що запхала його в кошик для бiлизни, бiля сповивального столика. Та його знайшли пiд подушкою. Чому? Може, вона стiльки випила, що, замiсть кинути забруднений костюмчик у кошик, запхала його пiд подушку? І якщо вона була настiльки п’яна, щоб думати, що поклала комбiнезон у кошик, тодi як цього не було, то чи не була вона аж така п’яна, щоб упустити дитину? Можливо, вона ii не втримала, дитина забилася головою й померла. Можливо, мати ii задушила. Але якщо так i було, то як батькам вдалося так швидко влаштувати, щоб дитину забрали? Кому вони зателефонували?

Вiн мае визначити, хто мiг бути iхнiм спiльником. Вiн дiстане записи з домаш

ього й мобiльних телефонiв Контi й з’ясуе, чи телефонували вони комусь тiеi ночi.

Але якщо дитину не вбили – випадково чи умисно – чи не могли вони iнсценувати викрадення?

Ресбак навiть здогадуеться, навiщо. Злочинець отримае три мiльйони. Може, й бiльше. Така сума будь-кого вмотивуе. Легкiсть, iз якою бабуся й дiдусь погодилися надати грошi вбитим горем батькам, вражае.

Незабаром Ресбак дiзнаеться все, що зможе, про Марко та Анну Контi.

А тепер настав час опитати сусiдiв.

Роздiл 10

Ресбак зупиняеться бiля будинку Контi, щоб забрати Дженнiнгза. Коли детективи, за якими пильно спостерiгають репортери, стукають у сусiднi дверi, виявляеться, що Грема Стiлвела немае вдома.

Ресбак уже зустрiчався iз цим подружжям уночi, пiсля повiдомлення про зникнення дитини. Синтii та Грему Стiлвелам вiдiбрало мову вiд викрадення сусiдськоi дитини. Того разу Ресбак зосередився на задньому дворику, парканi й проходi мiж двома будинками. Але тепер вiн хоче поговорити iз Синтiею, хазяйкою вечiрки, щоб зрозумiти, чи зможе вона кинути свiтло на життя подружжя по сусiдству.

Вона молода жiнка. Трохи за тридцять, довге чорне волосся, великi блакитнi очi. Вiд такоi фiгури на дорогах сповiльнюеться рух. Їй добре вiдомо, наскiльки вона приваблива, i своеi краси вона не приховуе. Вона у блузцi, розстiбнутiй до глибокого декольте, у лляних штанях, що пiдкреслюють ii принади, i в сандалях на високих пiдборах. У неi iдеальний макiяж навiть попри те, що в ii гостей украли немовля, поки вони сидiли в них за столом минулоi ночi. Але пiд бездоганним макiяжем проступае утома, нiби вона мало спала, якщо спала взагалi.

– Ви щось знайшли? – одразу запитала Синтiя Стiлвел, щойно запросила детективiв до свого помешкання. Ресбак приголомшений схожiстю цього будинку iз сусiднiм. Планування те саме, такi ж рiзьбленi дерев’янi гвинтовi сходи нагору, такi самi мармуровий камiн i вiкно. Але кожний будинок бездоганно вiдбивае характер його мешканцiв. Будинок Контi всерединi оформлено у приглушених тонах i прикрашено антикварiатом i витворами мистецтва – у будинку Стiлвелiв сучаснiшi бiлi шкiрянi меблi й столи зi скла та хромованого металу, оздобленi яскравим тисненням.

Синтiя сiдае на стiлець перед камiном i гойдае сандалею, що iдеально пiдходить до нафарбованих жовтогарячим нiгтикiв на елегантно схрещених ногах.

Коли Дженнiнгз iз Ресбаком влаштовуються на канапi, останнiй iз гiркою посмiшкою зазначае:

– Боюся, ми не маемо права розголошувати деталi.

Жiнка навпроти нього, здаеться, напружилася. Вiн намагаеться налаштувати ii на бесiду.

– Чим ви займаетеся, мiсiс Стiлвел? – питае Ресбак.

– Я професiйний фотограф, – каже вона. – Працюю здебiльшого сама на себе.

– Зрозумiло, – каже вiн, ковзаючи поглядом по стiнах, прикрашених чорно-бiлими фото в гарних рамах. – Це вашi роботи?

– Так, взагалi-то. – Вона посмiхаеться кутиками рота.

– Жахливо, що дитину вкрали, – каже Ресбак. – Напевне, вас це теж неабияк тривожить.

– Я постiйно про це думаю, – каже вона, не приховуючи хвилювання, i насуплюеться. – Розумiете, вони були тут, коли це сталося. Ми всi були тут, розважалися, не думали нi про що. Гидке вiдчуття.

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Примiтки

1

Кiнологiчний загiн. (Тут i далi прим. перекл.)

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить