Все тiльки починаеться
Зоряна Лешко

Ворожiння на долю манять i лякають, i лише час покаже, що насправдi ховаеться у тунелi iз дзеркал. Леся зважилась i пошкодувала. Минув час, вона молода i успiшна, але чи знае хтось, що насправдi ховаеться за ii усмiшкою i впевненiстю у собi? Що вона втратила i що отримала натомiсть? Коли доля подаруе iй несподiвану зустрiч, чи зможе вона повiрити у диво?

Зоряна Лешко

ВСЕ ТІЛЬКИ ПОЧИНАЄТЬСЯ…

Грудень 1997

У кiмнатi майже не було меблiв, лише стара шафа i спецiально перенесений круглий стiл, напевне, саме тому вона здавалась особливо холодною. Квартира наче противилась новим пожильцям, не бажаючи бути затишною i теплою. Батарея пiд вiкном вiдчутно нагрiлась, але тепло тануло десь посерединi кiмнати, не встигаючи ii нагрiти.

Лесi не подобався новий дiм подруги: гулкi стiни, напiвпорожнi кiмнати та запах необжитого примiщення здавались особливо моторошними i Леся переконувала себе, що саме через холод у неi затерпли пальцi i вся вона тремтить, але всерединi наростав протест проти самообману та примусу. Дiвчата потирали руки, видихаючи хмаринки пари i вичiкувально дивились на Лесю. Нарештi вона не витримала:

– Я не впевнена, що хочу спробувати.

– Да ладно, Лесь, нiчого з тобою не станеться. Дзеркало не кусаеться.

– Девки, менi реально страшно. З таким не можна бавитись.

– Не думали ми, що ти така затуркана.

Ярина знов брала ii на понт, а дiвчата смiхом дружно пiдтримали.

– Ха-ха-ха, дуже смiшно. Я не хочу.

– Леся, ну ти чого? Сама ж почала. В нас не вийшло, то може в тебе вийде. Розкажеш. Ну невже тобi не цiкаво?

Леся вiдступила на крок i схрестила руки на грудях. Вона вже не рада була, що розповiла подругам про ворожiння на дзеркалах, думала – пожартують, посмiються i забудуть, а вони дружно вирiшили перевiрити.

Стiл готовий: бiла скатертина, свiчка, два овальнi дзеркала i двi блондинки й брюнетка благально дивились на рудоволосу подругу. А вона намагаеться приховати, що боiться. Леся переконувала подруг i себе, що не вiрить у всi цi мiстичнi дурницi, але зараз, стоячи перед приготованим столом, вiдчувае, як наростае панiка.

– Я нiчого не починала i не збиралась. То вас перемкнуло. І менi не цiкаво, може я взагалi замiж не збираюсь! І взагалi, яка вам рiзниця, спробую я чи нi?

Ярина раптом змiнила тактику, ставши схожою на кiшку, що запопадливо заглядае в очi.

– Ну Лесь, ну давай! Ну не даром же кажуть, що всi рижi – вiдьми. В тебе точно вийде.

І Леся вже знала, що не встоiть, бо через кiлька хвилин Ярина почне тиснути на все, що зможе i, зрештою, iз сльозами звинуватить ii у тому, що вона не справжня подруга. Основний аргумент, який, чомусь завжди дiе на Лесю.

– Я навiть не впевнена, що ми все правильно робимо. Бабця менi колись розповiдала, але казала, що це небезпечно. Якщо випустити iз дзеркала дух, то вiн буде все життя лякати. От i в вас нiчого не вийшло.

– Бачиш, нiчого з нами не сталось i з тобою не станеться. А якщо получиться, то ти побачиш свого судженого. Ну!

– Але, девки, якщо у вас не вийшло, то певно, щось неправильно, я щось забула i в мене тоже не вийде.

– Тим бiльше нема чого боятися. Ну Лесюнька, попробуй. Якщо i в тебе не вийде, то вже будем знати наверняка.

Леся видихнула, надимаючи щоки – такого напору вона не сподiвалась.

– Добре. Виходьте.

Дiвчата вийшли з кiмнати, церемонно прикривши дверi. Леся зiтхнула i подумала, що можна тихо пересидiти, а дiвчатам скаже, що нiчого не вийшло. Вони однаково нiколи не дiзнаються, що вона навiть не спробувала.

І хто тягнув ii за язик? Нащо було розповiдати? Подруги сприйняли все, як чергову розвагу, може тому вони нiчого i не побачили. А Леся боялась: у дитинствi вона наслухалась бабусиних iсторiй про домовикiв, вiдьом, духiв i про те, якi наслiдки може мати необережне поводження з ними. Вона виросла i була певна, що страхи залишились у дитинствi, а виявилось, що нi.

І от тепер вiд думки, що доведеться дивитись у безкiнечний темний коридор iз дзеркал i свiчки, та ще й у темнiй кiмнатi, iй ставало млосно. Бабуся вмiла страшно розповiдати. В той же час ii злила думка, що навiть Ксюха, яка боялась майже всього – i та спробувала.

– Уф. Будь, що буде. Раптом вдасться?

Леся зiбрала своi рудi кучерi на потилицi i, скрутивши iх, заховала пiд комiр. Тодi сiла за стiл, запалила свiчку i, вимкнувши настiльну лампу, тремтячою рукою поставила свiчку мiж дзеркалами.

– Суджений, ряджений, прийди до мене…

Вогник свiчки хитнувся, як вiд протягу i Лесi здалось, що вона чуе смiх: глибокий, грудний, з дзвiночками… Смiх чоловiка… Раптом iз дзеркала вiйнуло лiсовим повiтрям i ii щоки торкнувся легкий поцiлунок…

Леся з диким вереском вiдскочила вiд столу, перекинувши крiсло, дзеркала i свiчку. В кiмнатi стало зовсiм темно i вона, боячись ступити крок, щоб не порiзати ноги скалками, заверещала з новою силою.

Опам’яталась вiд того, що ii трусять так, що боляче шиi. В кiмнатi горiло свiтло, Ксюха плакала, а Ярина вже збирала

ь дати Лесi солiдного ляпаса. Таня стояла збоку i насуплено спостерiгала за всiма.

– Леська, Леська, що сталось? Ти хочеш, щоб сусiди мiлiцiю викликали? Перестань ричати, в Ксюхи через тебе iстерика почалась. О йолки-палки! Ти розбила мамине улюблене дзеркало! Блiн, менi влетить.

Леся дивилась на дiвчат так, наче вперше бачила: вони обдурили ii, чи приховують побачене навiть одна вiд одноi? Не може бути, щоб у них нiчого не вийшло, вона ж не встигла навiть замовляння договорити!

– Вибач, я ненавмисне.

– Ага, ненавмисне. Ти, що прiвiденiе побачила?

Леся зблiдла, але вiдповiла несподiвано тихо i спокiйно, навiть Ксюха перестала плакати.

– Я йду додому.

Тодi, обминаючи подруг i дивлячись пiд ноги, вийшла з кiмнати i пiшла до вiшка. Дiвчата вервечкою побiгли за нею.

– Леся, ти чого кричала?

– Просто… глюк – ефем. Я йду додому.

– Але…

– Па, девки.

Леся швидко взула чобiтки, замотала голову i шию широким шарфом i не застiбаючи плаща вибiгла з квартири.

…у лiсi було добре: спокiйно, ясно i свiжо. Леся сидiла посеред галявини на м’якому, товстому пледi, iз келихом шампанського i мружилась до сонячних променiв, що крiзь сосновi гiлки падали на обличчя. Вона почувалась дивно: легке збудження i трепет, помереженi нетерпiнням. Вона чогось чи когось чекала i вже починала нервувати…

Їi щоки торкнувся легкий поцiлунок, з несподiванки вона пролила вино i насупилась.

– Дивись, що я тобi принiс.

На плед перед нею посипались великi, чорнi ягоди ожини. Вона пiдвела погляд i вперше подивилась на того, кого чекала з таким нетерпiнням: щаслива усмiшка, неймовiрно синi очi i свiтле хвилясте волосся. Високий, пiдтягнутий, енергiйний – вiн не здавався iй надзвичайним, чи вродливим, але серце чомусь забилось сильнiше i вона мимоволi вiдповiла йому щасливою посмiшкою.

– Скуштуй.

Вiн присiв бiля неi i торкнувся ягiдкою ii вуст, а потiм нахилився i поцiлував. Тiлом розлився жар, вона дозволила покласти себе на плед, торкатись волосся, талii, стегон…

Десь далеко, врiзаючись у звуки лiсу, загальмував автомобiль, почувся удар. Вона вiдчула, що чоловiк вiдпустив ii i вiдкрила очi. Вiн нависав над нею на витягнутих руках i дивився з таким болем, що iй захотiлось обiйняти його, заспокоiти. Вона простягнула до нього руку i усвiдомила, що його обличчя змiнюеться: нiс i лiва половина перетворились у криваве мiсиво. Крапля кровi, повiльно набухнувши, впала iй на щоку. Вона закричала…

Леся сидiла на лiжку обiймаючи колiна i тремтiла. З вiдкритоi кватирки вiяло холодом, але вона знала, що трусить ii не вiд цього. Серце калатало, волосся вологими пасмами падало на обличчя, а сорочка прилипла до спини.

Леся тремтячими пальцями торкнулась щоки i мало не скрикнула, згадавши краплю кровi iз сну – обличчя було мокрим. З горла вирвались глухi схлипи i лише тепер вона зрозумiла, що плаче. Леся вхопила подушку i розридалась, притискаючи ii до обличчя.

Нащо я це зробила? Бабуся попереджала про наслiдки. Що ж буде далi? А якщо вiн буде приходити кожноi ночi? Я збожеволiю. Як холодно…

Леся встала з лiжка i пiдiйшла до вiкна. Вставши на кiнчики пальцiв, вона дотягнулась до кватирки, закрила ii i завмерла, дивлячись надвiр. Вздовж вулицi свiтили лiхтарi, падав густий снiг i не здавалось, що надворi нiч. Поступово вона заспокоiлась i iй навiть стало смiшно iз своiх страхiв. Насправдi все просто – вона перенервувала пiд час ворожiння, заснула за столом i вiд незручноi пози iй наснилося все те незрозумiле. А подружки! Замiсть того, щоб заспокоiти, самi впали в iстерику, налякали ii ще бiльше i, як наслiдок, страшний сон.

Леся на мить заплющила очi i знов побачила криваве, спотворене обличчя. Вулицею промчало авто, буксуючи у глибокому снiгу i Леся майже застрибнула у лiжко, iй знов стало страшно i холодно. Вона посидiла кiлька хвилин, заспокоюючи дихання, а тодi лягла, скрутилась калачиком i накрилась ковдрою так, що стирчав лише нiс.

Серпень 2002

Леся стояла бiля вiкна, насуплена, iз схрещеними на грудях руками. Вона досi не вiрила, що Ярина не жартуе.

– Навiть не думай! Славiк мене приб’е, якщо дiзнаеться. Навiть гiрше – вiн мене морально доколупае.

– Та звiдки йому взнати? Вiн такий зайнятий роботою, що на тебе часу майже немае, а лазити по сайтах знайомств – тим бiльше.

Леся згадала про каву, яку залишила на кухнi настоятись i вирiшила, що це привiд втекти вiд розмови. Може Ярина правильно зрозумiе i вiдчепиться.

– Зараз прийду.

На кухнi вона повiльно розмiшала ложечку цукру в горнятку, вдихнула аромат i повернулась у кiмнату. Ярина сидiла на диванi, закинувши ногу на ногу i очiкувально дивилась на неi. Леся зiтхнула i вирiшила змiнити тактику:

– Яра, ти завжди намовляеш мене на якийсь прикол, а розгрiбаю я сама. І взагалi – нащо воно менi треба?

– Ой, та перестань! Ти ще замiж не вийшла, а вже робишся квочкою. Тобi двадцять два, а вже без дозволу нареченого i пчихнути не можеш.

– Те, що Ярослав тобi не подобаеться не означае, що я маю поводитис

, як нiмфоманка.

– Ну нi, ти себе чуеш?! Я ж не тягну тебе зрадити його з першим-лiпшим. Зарееструемось на сайтi, пiд нiком, поспiлкуешся трохи, не виходячи з дому, розвiешся, а коли повернеться з вiдрядження твiй ненаглядний – видалиш анкету.

Леся примружила очi: iдея була цiкавою, але ii щось муляло. Почуття до Ярослава не б’ють фонтаном i у такiй розвазi вона не бачить нiчого поганого, бо нiкуди не ходить пiсля роботи i все частiше почуваеться вiдiрваною вiд життя. Тим бiльше, що поки що вона йому не дружина i взагалi – часом почуваеться поруч з ним на пташиних правах. Трохи розвiятись, набратись певностi, пiдняти самооцiнку – можна спробувати.

Але! Ярина нiколи нiчого не робить просто так. То в чому заковика?

– Я ж бачу, що ти хочеш. Лесь, ну чесне слово! Ти сидиш вдома, як монашка. Зранку на роботу, ввечерi звiт по скайпу, книжка, телевiзор, спати. Та ж тебе навiть у вихiдний в кафешку фiг витягнеш, я вже мовчу про дискотеку. Я розумiю – якби ти любила його без пам’ятi…

– Я i люблю…

Леся одразу ж вдала ображену – чого-чого, а проникливостi Яринi не бракуе.

– Ага, щас! Вiн задурив тобi голову обiцянками про гарне життя, перспективну кар’еру, яка на дев’яносто вiдсоткiв у його уявi i медовими словечками. Вiн взагалi сприймае тебе, як… як найдорожчий елемент декору.

– ЩО-О!?

– Вибач. Я тупо заздрю. Ну не ображайся, Лесюня. Просто пiдтримай мене. Ксюха такого мужика знайшла через сайт, то може i менi пощастить, а ти ще кiлька контактiв пiдкинеш… Ну будь-лааааааааааасочка… Я вже зарееструвалась.

– Вiдколи це тобi кавалерiв бракуе?

– Власне – кавалерiв не бракуе, а я хочу чогось серйозного.

– На сайтi знайомств?!

Ярина подивилась на неi так, наче Леся розумово вiдстала i не розумiе елементарних речей.

– Ну так. Знаеш, зараз е мода серед забезпечених чоловiкiв – шукати наречених через нет. Вони хочуть переконатись, що дiвчатам не потрiбнi iх грошi, а вони самi. Якось так.

Леся хитро примружилась:

– І як ти вирахуеш, хто е хто?

– Є кiлька способiв… Ну то як?

Невже вона це серйозно? Вся катавасiя для того, щоб знайти мужика в нетi, коли вони пачками по мiсту ходять? І багато з них досить не бiднi. І не з одним Ярина знайома особисто. І не один не проти замутити з нею. Дивно якось.

– Ти ж все одно не вiдчепишся…

Ярина пiдсунула ноутбук iз вiдкритою анкетою i Леся, голосно зiтхнувши втупилась у монiтор. Це ж треба стiльки всього заповнити, а ще нiк вигадати i найголовнiше – знайти цiкавi екземпляри для подруги. Це за умови, що вдасться якось зрозумiти, хто ж з них замаскований олiгарх. Хоча Леся все одно сумнiвалася, що подруга вмовляе ii лише заради цього. Їi пояснення здавалось правдоподiбним i якби не маленький неспокiйний хробачок у Лесинiй головi, вона б вже давно погодилась, лиш би Ярина перестала виносити iй мозок.

– Добре, тiльки каву доп’ю.

Фокса; 22 роки; неодружена; люблю блюз, шоколадне морозиво i latte; шукаю цiкавого спiврозмовника; зустрiчi та iнтим не пропонувати.

– Так може бути?

– Супер. Зразу видно – писала скромниця. Фотку додай.

– Нащо? Ми так не домовлялись.

– Ти думаеш без фотки хтось напише? Лесь, в тебе ж е така маленька, гарненька, там де ми в лiсi, пам’ятаеш? Ти з деревом обнiмаешся – якраз те, що треба.

– Яра, а ти впевнена, що воно менi боком не вилiзе?

– Та чого ти так хвилюешся? Крiм нас нiхто не дiзнаеться.

Лесю раптом осяяло:

– Слухай, а чого б твою фотку не поставити, якщо для тебе шукаемо?

– А якщо тобi хтось сподобаеться, як ти поясниш?

– Нiяк, бо я не збираюсь нi з ким зустрiчатись.

– А раптом?

– Яра, ми так не домовлялись…

Ярина картинно закотила очi i зiтхнула.

– Лесь, ну ти, чесне слово, як тодi. Просто визнай, що боiшся i замнемо тему.

– Ага, з тобою замнеш.

Леся читала. Емiль Золя, «Дамське щастя». Перечитувала втрете. І кожного разу намагалась зрозумiти, що ii так вабить у цьому творi i чому щоразу здаеться, наче вона щось пропустила. От тiльки сьогоднi читання не йшло i вона злилась на подругу i на себе.

Коли Ярина починала нити, легше було погодитись зразу, бо вона все одно доконае. Але як тiльки подруга пiшла, Леся вимкнула ноутбук i зайнялась справами. Роботи завжди багато, якщо ii навмисне пошукати: витерла пилюку на поличках i на книжках; перебрала гардероб; пiдготувала зошити i пiдручники, щоб в останнiй день не морочити собi голову i на останок помила вiкна. Кава, обiд, покупки, ще безлiч дрiбних справ – i до вечора вона почувалась такою втомленою, що мрiяла лише про гарячу ванну iз м’ятною олiею i книжку.

Леся занурилась у ароматну ванну, вiдкрила книжку i тут прийшло воно – роздратування. Леся зрозумiла, що iй дико цiкаво, чи хтось написав, що написав i скiльки взагалi дивилось ii анкету. Вона злилась на себе за цю цiкавiсть, але вже не могла зупинитись.

Наче караючи себе, вона прочитала ще двi сторiнки, повiльно встала з ванни, так само повiльно витерлась i намастила тiло бальзамом. На кухнi зробила велике горнятко чаю i повiль

о пiшла у кiмнату.

А всерединi в неi дико верещало i вже десять разiв добiгло до ноутбука i назад вмираюче з цiкавостi ii друге я.

Екран привiтав ii заставкою iз накачаною фiтнес-дiвою i пiдписом: «Працюй над собою. Нiхто з першого погляду не закохаеться у твiй багатий внутрiшнiй свiт».

– От саме нагода спочатку внутрiшнiй свiт представити. Так! Якщо нiхто не написав – зразу видаляю i пошлю Ярину лiсом.

Сто тридцять чотири повiдомлення.

Леся оторопiло дивилась на екран i розумiла, що радiе. Ще доби не минула, а лiчильник повiдомлень зашкалюе. Але як тiльки почала переглядати, радiсть змiнилась злiстю i роздратуванням. Із першоi пiвсотнi залишила лише чотирьох, решта пiшли у чорний список. Інтим пропонували – i просто так, i за грошi, причому i iй, i з неi.

– Бувають же такi придурки… І на цьому сайтi Оксана знайшла нормального мужика? А Ярина шукае законспiрованого принца? Жесть! Як я дала намовитись? Та ж тут навiть просто поспiлкуватись нема з ким!

Але попри злiсть вона i далi переглядала повiдомлення: якщо вже видаляти анкету, то треба набратись отрути i грунтовно пояснити Яринi, чому вона не братиме у цьому участi.

«А тобi пасуе нiк»

Леся спiткнулась об речення. Як не дивно, але вiн единий, хто помiтив зв’язок мiж нiком i ii рудим волоссям.

«Дякую»

Вiдповiдi не було, значок «онлайн» не моргае, отже вiн не на сайтi i можна швиденько переглянути його профiль, суто з цiкавостi – а раптом це екземпляр для Ярини.

Мрiйник, 25 рокiв; неодружений; люблю мiцну каву, чорний шоколад i осiннiй лiс; шукаю спорiднену душу з родзинкою i перцем.

Леся усмiхнулась: цiкаво, з гумором i нахабно. Вона просто не змогла втриматись вiд колючки:

«Цiкавий суповий набiр)))»

Майже миттево iй стало незручно – це ж вона зачiпае його, дае привiд знов написати. Хоча зi старту все так i задумано, вона почувалась, наче робить щось погане. А ще вдень переконувала себе, що все нормально i це розвага, про яку нiхто не дiзнаеться.

А тодi вона побачила фото i завмерла – щось невловимо знайоме було у його посмiшцi, так, наче вона вже бачила ii ранiше… І погляд ледь примружених проти сонця очей, i дерева за його спиною…

«Я вiрю, що iснуе iдеальна жiнка, призначена саме менi.»

Тенькнув сигнал повiдомлення i Леся мало не пiдстрибнула з несподiванки. В першу секунду iй захотiлось закрити ноут i вiдстрибнути в бiк, але потiм подумала, що це буде по-дурному. Хай вона не помiтила, як вiн зайшов на сайт, але почуватись, як застукана за пiдгляданням школярка просто смiшно. Вiн не знае ii, вона не знае його i вебкамера не увiмкнена. Крiм того, Лесю чомусь зачiпало те, що вiн писав.

А якщо призначена саме тобi жiнка виявиться неiдеальною?

Виключено

І чому?

Бо я буду бачити ii такою.

Леся розiзлилась, але не могла зрозумiти – чому. Проста фраза викликала у нiй бурю емоцiй – вiд бажання розплакатись до майже вiдчутноi ненавистi. Неправильно писати таке серед вульгарностi i розпусти.

«І ти шукаеш ii саме тут, на сайтi, який бiльшiсть чоловiкiв сприймають, як вiртуальний каталог борделю?»

Вiн мовчав кiлька хвилин. Леся подумала, що образила його i не дочекаеться вiдповiдi. Або що вiн напише едино логiчне: «а що ти тут робиш?» Вона б i сама так написала. Ну i нехай. Може це тiльки вона так думае, що образила, а насправдi влучила у цiль?

«У тебе щось сталось? :-( »

Якби вiн написав «у тебе проблеми?», то Леся сприйняла б це, як вияв образи, бо вважала вислiв стандартною фразою агресii у вiдповiдь на незручне питання. Але вiн написав так, наче зрозумiв щось таке, чого вона сама у собi не розумiла. І це зачепило ii настiльки, що вона гримнула кришкою ноута.

– У мене нiчого не сталось, у мене все прекрасно… психолог довбаний…

…поцiлунок був довгим i неймовiрно нiжним, вона вiддалась йому повнiстю, насолоджуючись кожною миттю. Вона вiдчувала теплу долоню на потилицi, пальцi ледь торкаючись провели по спинi, вона вигнулась, поцiлунок перервався…

Леся лежала i дивилась у стелю. За вiкном сiрiло, до дзвiнка будильника ще двi години i вже зовсiм не хочеться спати. Серце нiяк не хотiло заспокоiтись: вiд згадки про поцiлунок, хай навiть у снi, дихати ставало важко, в животi пульсувало тепло, а обличчя пашiло жаром.

Славко далеко, я сама, от i сниться, i хочеться… а ще духота така, що iз шкiри вилажу…

Але Леся розумiла, що насправдi рiч не в цьому. Славко нiколи не викликав у нiй таких емоцiй, таких бажань, вiн був стриманим у виявленнi почуттiв. Сьогоднi ж вистачило одного погляду на фото i у неi почалась гормональна революцiя. Це якось неправильно – так реагувати на чоловiка, якого не знаеш i навiть не бачила у реальному життi.

«Я буду бачити ii такою».

Слова спливли у свiдомостi i Леся зрозумiла, що саме у цьому рiч: що б не казав Ярослав, якi б дорогi подарунки не робив, як би не дивився на неi – вона нiколи не вiдчувала себе особливою для нього у такому сенсi.

Напевно, Ярина все ж таки мала рацi

– iз Славком iй просто зручно i тому вона закривае очi на взаемовигiднiсть iх стосункiв. Леся, безперечно, любить його, але… Чомусь iй здаеться, що мiж любов’ю i коханням величезна рiзниця. Їй лише двадцять два, вона ще занадто молода, щоб вiдмовлятись вiд тих емоцiй, якi дають справжне кохання i пристрасть. Але вiдмовляеться, бо у нiй переважае розсудливiсть i вона не зустрiчала чоловiка, який змусив би ii забути про все на свiтi.

І от зараз, коли все вже майже вирiшено, Леся вiдчувае у собi змiни – незнайомий, небачений чоловiк не виходить iй з думок i переслiдуе навiть у снi.

– Мана якась… Я люблю Славка, у нас спiльнi плани на майбутне… Треба з цим покiнчити. Я не повинна так реагувати на гарнi фрази незнайомого чоловiка. У нетi всi стають iдеальними i у цьому легко переконатись – треба його спровокувати. Вiн десь проколеться, а я заспокоюсь… Хоча, чому я? Скину Яринi i хай розгрiбаеться.

Леся вiдкрила ноут i вiдновила сеанс.

«Вибач, не хотiла тебе образити»

Вона почекала кiлька хвилин i вимкнула ноутбук. Не дивно, що Мрiйника не було на сайтi, бо ж п’ята година ночi i, напевно, вiн проiгноруе ii вибачення. Ну i нехай, у неi без того купа справ. За два тижнi почнеться навчання, треба скупити канцелярiю, кiлька обновок i осiннi чобiтки. І вiдпочити, використавши залишки зарплатнi.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить