І прибуде суддя
Володимир Савович Лис

Знайомство з мiстечком Стара Вишня для молодого випускника юрфаку Георгiя виявилося моторошним. На його руках померла провiдниця потяга Людмила. Незабаром знаходять задушеною дiвчину Нiлу. Георгiй вiдчувае: в Старiй Вишнi коiться щось дивне й жахливе. Останньою краплиною стае раптове самогубство суддi, пiсля чого мiстечко поринае в темну круговерть… Але виявляеться, що саме Георгiй мае стати наступником загиблого. Вiн одержимий жагою справедливостi, бажанням нещадно карати винних та нарештi розплутати всi темнi iсторii.

Володимир Лис

І прибуде суддя

Вiд Золотого письменника Украiни

Майже наприкiнцi двадцятого столiття мiжнародний потяг Львiв – Санкт-Петербург прибув на станцiю Луцьк опiвночi. Вiн спiзнився всього лише на вiсiм хвилин. До того спiзнювався на цiлих пiвгодини, що було, зрештою, не так i багато для нинiшнього непевного часу. Однак на пiдходi до Луцька машинiстовi вдалося скоротити розрив i молода провiдниця iз сьомого плацкартного вагона знала, що до наступноi великоi станцii – Ковеля – якщо не трапиться чогось надзвичайного, прибудуть за графiком. А втiм, що iй до того, ii провини в жодному запiзненнi нема.

Як i належало, вона заздалегiдь попередила тих пасажирiв, котрi мали виходити. Їх було четверо. Молоде подружжя – вiн, високий, вродливий, iз виразними очима, i вона, сiренька пташка, правда, з повними соковитими губами – усю дорогу завзято шепотiлося i сперечалося. До провiдницi долiтали фрагменти розмов, i вона зрозумiла, що iдуть цi двое до родичiв, з якими перед тим майже не пiдтримували стосункiв, а зараз несподiвано одержали запрошення на розподiл спадщини: пiсля смертi, здаеться, двоюрiдноi тiтки iм теж мала перепасти дещиця. Якось, проходячи повз них, провiдниця почула, як дружина твердила, що проживуть i без цiеi подачки. Чоловiк щось заперечив, та вона не розчула, що саме. Уже опинившись у провiдницькому купе, подумала: якби на неi впала хоч якась крихта з чийогось там стола, вона не вiдмовилася б, нiзащо не вiдмовилася б, усе взяла б. Надто багато прикрощiв зазнала в цьому несправедливому холодному свiтi, де приречена бути вiчною жебрачкою, а тепер ще й блукалицею, не маючи анi пристановиська, анi надii на щось постiйне, хоч вiддалено схоже на щастя, тiльки цю нескiнченну осоружну дорогу, нудотний запах чужоi зiжмаканоi постелi й обривки чужих розмов i сповiдей, сплетених у клубок щоденного та щонiчного хаосу, який оточуе страшним виром.

Тепер подружжя йшло проходом, наповненим чужими снами, неголосними розмовами, вуркотiннями й зiтханнями, запахом вистромлених iз-пiд простирадл нiг. За ними поволi дибав дiдок у засмальцьованiй куфайцi, хоч надворi стояло ще лiто, а далi повз, мов слiпий слимак, молодий хлопчисько з двома величезними сумками. Провiдниця перед тим ледве його добудилася. Потяг стишував хiд, провiдниця виглянула крiзь дверi: стало видно старовинну, ще з минулого столiття, будiвлю вокзалу й людський мурашник, який, незважаючи на нiчний час, вирував на перонi. «Куди вони iдуть, куди поспiшають, навiщо? – подумала провiдниця. – Якби вони знали, яка то мука – iздити i iздити, не маючи прихистку». Але знала вона й те, що зрушений свiт не зупинити, що дорогою буде ще порожнiти й заповнюватися потяг разом iз ii вагоном, поки нарештi дика орда мiшечникiв не кинеться скуповувати, ощасливлювати мiсто, чимось схоже на те, звiдки вони виiхали, нашпиговувати його маслом, ковбасою, м’ясом, зубною пастою, кухонним причандаллям, цукром, усiма мислимими й немислимими товарами, на якi досi ще багата Украiна.

Потяг спинився, провiдниця, як i годилося, вiдчинила дверi. Перед ними вже з’юрмилися з десяток людей iз валiзами й торбами. Провiдниця зiйшла на перон, сказала:

– Дайте пасажирам вийти, – i вiдступила крок убiк.

– І куди вони пруться? – мовив хлопчисько, нарештi прочумлюючись вiд сну, перед тим як ступити на сходинку.

– До своеi погибелi, – чи то буркнув, чи то пофiлософствував дiдок.

Як i слiд було сподiватися, всi iхали якщо не до Санкт-Петербурга, то в Бiлорусь. Але один квиток, чи не останнiй (бо п’ятеро чоловiкiв i двi жiнки, якi стояли збоку й непевно позирали на провiдницю, явно квиткiв не мали й готувалися упрохувати взяти iх, безквиткових), змусив провiдницю мимоволi ледь-ледь здригнутися.

– Ви до…

Вона пiдвела голову й подивилася на молодого чоловiка рокiв двадцяти п’яти, зi спортивною сумкою, що повисла на самiсiнькому краю правого плеча. Провiдниця ще ранiше звернула на нього увагу. Чоловiк стояв трохи осторонь, бiля вродливоi дiвчини, i зi скептичним спокоем спостерiгав за натовпом уздовж потяга. Щось говорила дiвчина, але, здавалося, вiн ii не слухав. Що привернуло увагу? Постава, цей спокiй? Модна легка куртка, з-пiд якоi визирала кольорова проста сорочка? Вона тодi ще раз мимоволi зиркнула на нього. І ось тепер вiн простягае iй квиток, а дiвчина тихо гладить його спину.

– До Староi Вишнi я, – сказав мiцний чоловiк чи хлопець. – Ви здивованi? Нiхто туди не iздить? Ч

там потяг не зупиняеться? То я на ходу скочу.

– Нi, чому ж…

Часом i iздять, трапляються пасажири, хотiла вона сказати, але не сказала. Потяг, хоч лише на хвилину, але зупиняеться.

Провiдниця мовчки дала дорогу. Пасажир (сумка ледве не сповзла з плеча, вiн поправив ii недбалим жестом) пройшов до вагона, наостанку послав дiвчинi поцiлунок рукою. Провiдниця ледве вiдбилася вiд безбiлетникiв, порадивши iм пошукати щастя в iнших вагонах. Нi, пiдробити вона не проти, але не сьогоднi. Не сьогоднi, от у чiм рiч.

Вона ледве дочекалася того моменту, коли потяг рушив i поповз уздовж перону, проминаючи пристанцiйнi будiвлi. Ось уже його повнiстю ковтнула густа дьогтьова нiч, щоб за пiвгодини виштовхнути зi своiх обiймiв на наступнiй станцii. Тепер тiльки дерева чорними привидами бовванiли обабiч колii. До Староi Вишнi ще три зупинки: Рожище, Голоби й Ковель. Майже три години iзди. Двi з половиною. Якщо точнiше – двi години сорок сiм хвилин. «Вимiряй iз секундами», – покепкувала з себе провiдниця. Вона вiдiрвалася вiд холодного вiкна, до якого притулялася чолом. Треба було йти у вагон, виконувати набридлi обов’язки. Зiбрати квитки, видати постiльну бiлизну. Потiм прийде Коля, молодий бригадир. Вiн завжди приходить пiсля пiвночi. Якщо потяг нiчний. Нiчний потяг. Нiчний. Але ж як важко iй iти до свого купе. Господи…

Провiдниця довго сидiла на лавцi у провiдницькому купе. Потяг уже набрав швидкiсть. Якiсь силуети тьмяно миготiли за вiкном. Провiдниця дивилася туди, ii очi вбирали темряву, i пiтьма, здавалося, забирала iх до себе, притягувала ii геть усю. Невже причина зацiпенiння в тому, що в ii вагонi iде цей чоловiк, чи то радше хлопець? Так, iде до Староi Вишнi. Але ж вiн не знае, не може знати, звiдки вона родом. Вiн сам не звiдти, не з ii рiдного мiстечка, iнакше б вона його знала, вони майже ровесники або й узагалi однолiтки.

Чоловiк зi спортивною сумкою, який iхав до Староi Вишнi, мав мiсце приблизно посерединi вагона. І хоч як зволiкала провiдниця, доскiпливо передивляючись квитки трьох iнших пасажирiв, таки добралась i до нього. Хлопець як хлопець. Худорлявий, але мiцний. Руки теж мiцнi й, видно, дужi, плечi широкi. Не надто вродливий, але й не потвора. Хiба що вуха занадто стирчать, нiс нiби втиснутий в обличчя, трохи, майже непомiтно викривлений. Може, боксер? На тонкi губи виповзала змiйка iронiчноi посмiшки. «Господи, навiщо я його вивчаю? – подумала провiдниця. – Час усе одно йде, ще iхати якихось двi з половиною години, та й усе». Не думати про цей шлях – ось вiн, вихiд.

– Що, фальшивий квиток? – весело спитав пасажир.

– Нi, чому ж… Пробачте. Постiль брати не будете?

– Та вже якось так передрiмаю. Довго iхати?

– Двi з половиною години, – повторила вголос провiдниця цифру, яка причепилася, мов реп’ях. – Дрiмайте, я вас розбуджу.

– Дякую.

– Будь ласка. Це моя робота, мiй обов’язок.

– Якi ми ввiчливi, – сказав молодий чоловiк.

– Насмiхаетесь? – Провiдниця наважилась ще раз глянути на нього.

– Ну що ви… Дякую. Просто дякую.

Перш нiж пiти далi, провiдниця повагалася якусь мить. Спитати чи нi? Ну що iй до того, чому вiн iде до маленького мiстечка, загубленого серед полiських лiсiв? І все ж вона спитала:

– Ви у вiдрядження?

– У вiдрядження? – чомусь здивувався чоловiк. – Нi, не у вiдрядження. На роботу. – І пожартував: – На постiйну роботу! На трирiчне заслання.

Із веселого, приязного тону провiдниця зрозумiла: вiн аж нiяк не проти з нею порозмовляти. Вона, здаеться, навiть йому подобаеться. А чому б i нi? Адже вона теж не потвора, доволi симпатична, якщо вже бути вiдвертою, хлопцi з депо липнуть поглядами, а Коля-бригадир каже…

Провiдниця обiрвала думку, що поволокла ii невiдомо куди, у темну безвiсть, i спитала:

– То ви за направленням?

– Авжеж, – веселостi в його голосi навiть додалося. – Пiсля унiверситету. Перед вами бовдур, якого мали залишити у Львовi, але не залишили. Навiть у Луцьку не зумiв затриматися. Тепер iду в полiську Тьмутаракань. – Вiн трiпнув непокiрним чубом. – Тож як повернетеся – передавайте привiт Львову. Ви ж зi Львова?

– Зi Львова?

– Даруйте? – Хлопець трохи знiтився. – Я гадав – бригада львiвська, а не санкт-петербурзька, бо ж розмовляете украiнською…

– Так-так, бригада львiвська.

«А сама я зi Староi Вишнi», – хотiла признатися провiдниця, але знову нiчого не сказала. Нащо йому знати? Натомiсть, перш нiж остаточно позбутися цього спiлкування, таки поцiкавилася:

– Ви будете вчителем? Не вгадала? Лiкарем?

– Знову не вгадали. – Пасажир, проте, явно не був розчарований. – Я юрист.

– Юрист?

– Що, не схожий?

– Нi, чому ж… Але… Ви… будете суддею?

Досi вони розмовляли впiвголоса, бо ж довкола спали люди. Але останнi слова провiдниця вимовила гучно, майже вигукнула. Вигукнула проти своеi волi.

– Суддi на вигляд солiднiшi, еге ж? – по-своему, очевидно, розтлумачив ii подив пасажир. – Може, буду й суддею. Колись таки буду. Поки що просто працюватиму в судi. Куди ви…

– До iнших пасажирiв… Спiть, я ва

розбуджу…

Провiдниця швидко пройшла до кiнця вагона.

Коли вона перевiрила всi квитки й повернулася у свое купе – там уже лунала музика. Стрiмка, нахабна, вона, здавалося, розколювала тишу сонного вагона, мов дужий залiзний молоток горiхову шкаралупу. Враження посилювало шипiння й постiйна робота ударника, що, видно, не шкодував рук, вiдбиваючи стрiмкi такти. Провiдниця зрозумiла: Коля-бригадир уже прийшов. Вiн полюбляе заявляти про себе гучно, i плювати йому, що пасажири сплять, що за вiкном нiч, що вiн мав би, навпаки, оберiгати спокiй у вагонi.

Так i е, сидить iз транзисторним приймачем у руках, а в очах, що з веселою нахабнiстю дивляться на неi, провiдниця бачить себе – очi, сiрi, майже блакитнi, вбирають ii, щоб зi звичною певнiстю затягти, мовби збiльшуючись iз кожною наступною миттю. Коля-бригадир знав про цю особливiсть своiх доволi гарних, аж якось не по-чоловiчому гарних, очей i сповна використовував ii. Провiдниця здогадувалася – не одна вона втопилася в тих бездонних очах, осiла на днi, забута iхнiм власником, проте чи зупинить це наступну жертву? Але сьогоднi Колинi очi викликали в неi лише вiдразу, втiм, може, й не вiдразу, але якийсь дивний спротив, що народився майже миттево, щойно вона iх побачила.

– Слухай, вимкни, – несподiвано для себе самоi владно наказала вона.

– А то що? – вишкiрив Коля зуби, з-помiж яких зблиснуло два золотих.

– Люди ж сплять.

– Ну й чорт з ними. Виспляться вдома, – безтурботно сказав Коля.

Провiдниця рiшуче простягла руку до приймача. Коля-бригадир, певно, вiдчув щось нове в ii настроi, бо сам зменшив звук.

– Дивись, що я принiс.

Рухом фокусника вiн залiз пiд коричневу шкiряну куртку, дiстав звiдти пузату пляшку.

– Лiкер. Ананасовий. Твiй улюблений.

– Миколо…

Вiн теж пiдвiвся, стояв зовсiм поруч, вона чула його гаряче дихання, вiдчувала дуже чоловiче тiло.

– Що, Людочко?

– Уже випив? Ми ж на роботi…

Вiн тернувся щокою об ii скроню, вiльною рукою обняв за шию, потiм дихнув у ii нiздрi.

– І краплi в рот не брав сьогоднi. А лiкер подарував один чмур за те, що в купейний вагон без бiлета посадив.

– Миколо…

– Та ти сьогоднi якась сама не своя. – Вiн зазирнув Людмилi в очi. – Я ще тодi помiтив, як у потяг сiдали. Що сталося, Людо?

«Тодi ти не мiг помiтити, – подумала Людмила, – тодi ще нiчого не трапилося, тодi я ще нiчого в собi не вiдчувала, хiба те, що проминатимемо Стару Вишню, трохи тривожило. Але то так, дрiбне хвилювання, не вперше…»

– То що сталося? – допитувався Коля. – У гуртожитку хтось образив?

– У гуртожитку? Нi. – Людмила похитала головою. – Хто мене мав образити?

– Ну, може, Вiрка. Ти казала…

– Нi-нi. Вибач. Сховай лiкер.

– Як хочеш. Куди поставити? Людо… – У його голосi прокинулися незвичнi, мовби жалiбнi нотки. – Це ж тобi подарунок вiд мене.

– Скоро станцiя, Колю.

– То й що? Стоiмо тiльки двi хвилини. До Ковеля ще година. Нi, ти таки сама не своя.

Людмила звiльнилася вiд його рук, ледь стрималася, щоб не вiдштовхнути. Бригадир не опирався, плюхнувся на лавку. Ця легка перемога допомогла Людмилi трохи отямитися. Вiн же нi в чому не винен. А вона мае те, що заслужила. Колю й заслужила, хоч це ще не найгiрший варiант. Не одна з iхньоi бригади була б не проти Колиноi уваги. Та ж Вiрка, яка перед тим, кажуть, була його симпатiею, пробувала навiть задиратися. Але то було ще два мiсяцi тому.

Що ii саму мучить зараз? Невже причина в тому хлопцевi, який iде до Староi Вишнi? Нi, не в ньому самому, а в чомусь iншому, що пов’язано з ним. У чому тодi? Щось мовби крутиться в головi, але не може стати думкою.

– То ти не хочеш сказати, що трапилося?

Людмила стенула плiчками. Вiдвернулася, взялася знiчев’я переставляти на тумбочцi склянки. І раптом вiдчула: з-пiд повiки правого ока щось викочуеться, тепле й вологе. Сльоза?… Боже, це ж сльоза, вона от-от заплаче, ладна заплакати… Тернула пальцями пiд оком, i iй здалося – палець вiдчув солонiсть маленькоi краплини, бо та почала вбиратися у пори шкiри.

– Ти… плачеш? – здивовано спитав Коля-бригадир, посунувшись до неi.

– Нi-нi, тобi здалося.

Людмила поспiшно вiдвернулася, ще раз тернула пiд оком. Коли ж повернулася до нього, подивилася у його гарнi зiницi, схожi зараз на двi блакитнi цятки серед хмари, що розповзлася перед нею, ii власнi були сухими, принаймнi iй хотiлося, щоб так було.

– Я хочу тобi щось сказати, Колю, – промовила вона стиха помертвiлими губами.

2 серпня

Ми зiйшли з тролейбуса й побачили низеньку свiтло-зелену, чи, радше, салатову будiвлю вокзалу – та наче випливала назустрiч iз темряви, пiдсвiчена двома лiхтарями, що стояли пообiч центрального входу.

– У Луцьку такий маленький вокзал? – здивувався я.

– Хiба ти нiколи його не бачив? – своею чергою здивувалася Валерiя.

– Нi, – заперечив я. – Я ж iздив до Львова через Володимир. А минулого разу, якщо пригадуеш, ми поверталися автобусом.

Ми оминули хоч i низьку, але довгасту будiвлю, вийшли на перон. Тут, коли вже спинилися бiля с

моi колii, Валерiя поставила питання, яке вже звучало кiлька разiв цього вечора:

– То що все-таки сталося, Георгiю?

– Нiчого, – сказав я. – Анiчогiсiнько. Мене направили на роботу до Староi Вишнi.

– Але чому? Петро Платонович ще вчора, коли я дзвонила до нього, знову пiдтвердив, що тебе залишають у Луцьку. Що трапилося у судi вчора, може, все-таки скажеш?

– Нiчого й не трапилося, – мовив я. – Ми дуже мило порозмовляли з паном заступником голови суду. Як i попереднього разу.

– Дуже мило? – недовiрливо подивилася Валерiя.

«Якi бездоннi в неi очi, – подумав я. – Менi знову здаеться, що вони ще й безкраi. До того ж i розширюються, коли дивитися в них». Та проте я виплив iз цих очей.

– Авжеж, – промовив уголос. – Вiн запитав, як я доiхав. А тодi повiдомив, що мене направляють у Стару Вишню.

– І ти мовчки погодився?

– А що я мiг зробити? Набити йому морду?

– Не погодитися. Боротися за себе. Зараз нема обов’язкового направлення.

– Я не знав.

– Це на тебе не схоже, – мовила Валерiя. – Ти щось приховуеш.

– Анiчогiсiнько, – сказав я цього разу неправду й додав: – Тобi не треба було сьогоднi приiжджати.

– Чому? – спитала Валерiя. – Я ж не винна, що Петро Платонович поiхав зранку у вiдрядження. Якби ти почекав до завтра…

– Не хочу чекати, – сказав я. – Не хочу, розумiеш?

– Ти мене… Ти мене вже…

Вона не договорила й затулила обличчя руками. Але тiльки на якусь мить, а далi, напевно, отямившись, вдала, що поправляе зачiску.

«Звичайно, ви можете вiдмовитися, – сказав учора заступник голови обласного суду. – Тодi я…»

Вiн не доказав, але я знав – тодi вiн змiг би з чистою совiстю вiдпустити мене на всi чотири вiтри. Але я мусив би вертатися до Львова…

«Я не продаюся так дешево», – подумав я i подивився низенькому тлустому чоловiчковi в очi.

Чоловiк мовби засоромився. Але наступноi митi вiдчув щось схоже на сором i я. Справдi-бо, звiдки чоловiк за столом мiг знати про моi взаемини з Валерiею, про справжнiй стан моiх стосункiв iз Валерiею, про те, що я ii бiльше не кохаю…

– Як приiдеш, одразу ж напиши, – сказала Валерiя тепер, щулячись пiд вiтром на перонi. – Нi, краще зателефонуй. Ти, до речi, маеш грошi?

– У мене багато грошей, – усмiхнувся я.

«Хоч би нарештi прибув той потяг», – подумав наступноi митi й подивився на годинник над входом до вокзалу.

На ньому було 23:46. Потяг мав би вже прибути чи принаймнi наближатися до станцii, але його ще не було нi видно, нi чути.

«Я дивлюся, напевне, не в той бiк», – подумав.

Та потяга не було видно i з другого боку. На годиннику – вже 23:48.

– Ти напишеш менi, щойно приiдеш, – повторила Валерiя.

– Напишу.

– Обiцяй.

– Обiцяю, – легко, аж сам здивувався, вимовив я.

– Не напишеш, – зiтхнула Валерiя. – Але чому, Жоро?

«Ось вона й гнiваеться, – подумалося. – Інакше назвала б Юрiем, Юрчиком, Юрасиком…»

«Невже тобi хочеться, щоб вона тебе зараз так називала?» – спитав я себе.

Вiдповiдi не було. Як не було поки що й потяга. «Може, вiн зовсiм не приiде?» – подумав я i побачив нарештi вдалинi вогники, якi рухалися.

Валерiя знову щось сказала, але цього разу я не розчув, що саме, а перепитувати не став. У кишенi намацав квиток, куплений учора, – один iз чотирьох, що продавалися на цей прохiдний потяг у касi попереднього продажу Луцького вокзалу. Його я купив одразу, ну, може, десь за годину пiсля того, як довiдався, що мене направляють до Староi Вишнi.

Я вiдсмикнув руку, наче обпiкся.

3 серпня

Яскраве свiтло, яке било менi в очi, було таким слiпучим, що я мимоволi затулився руками. Та безжальнi пекучi променi проникали крiзь щiлини мiж пальцями, здирали на пальцях шкiру, пробираючись до повiк, випiкаючи очнi яблука. Бiль робився таким нестерпним, що я не витримав i закричав. Звук мого розпачливого крику вдарився об стiни високоi сiроi будiвлi з грубими круглими колонами, до якоi я перед тим невiдомо чому поспiшав. «Якщо пригадаю, чому йшов до цього будинку, свiтло перестане мене мучити», – зненацька подумалось менi. Однак безжальнi прожектори не давали зосередитись, вогняний снiп пiк iз чимраз новою, ще страшнiшою силою. Я вже нiчого не бачив, лише вiдчував сотнi, тисячi розпечених голок на своему обличчi, на шкiрi, яка, мабуть, уже перетворилася на червоне мiсиво. Ледве подумав про це, як вiдчув запах горiлого м’яса. Збагнувши, що це запах м’яса з мого обличчя, закричав ще гучнiше й розпачливiше.

– Прокиньтеся, прокиньтеся!

– Що-о?…

Ошалiлими очима я дивився на старого чоловiка, який схилився надi мною. Куди зникло свiтло, яке мучило мене, хто цей чоловiк iз переляканими очима? І раптом, остаточно отямившись, збагнув: це ж був сон, щойно я бачив жахливий сон…

– Вибачте, – пробурмотiв я знiчено.

– Дарма, дарма, вам, напевне, наснилося щось жахливе?

– Так, наснилося.

Я звiвся на лiктi, виглянув у вiкно. За тьмяною шибкою виднiлась частина якогось подвiр’я. Збоку примостився кiоск. Повз вагон пройшли, перемовляючись, двое чоловiкiв. Я збагнув: потяг стоi

ь на якiйсь станцii – i спитав, де ми.

– Ковель, – сказав мiй сусiда.

Вiн сидiв, звiсивши ноги з постелi, мовби також намагався щось пригадати.

– Напевне, розбудив вас своiм криком? – спитав я.

Сусiд чи то не розчув, чи не схотiв говорити неправду. Я роззирнувся. Раптом подумав: чули iншi пасажири чи нi? Навпроти, на боковiй лавцi, спала, звiсивши руку до самоi пiдлоги, молода дiвчина. Нижня губа в неi так вiдвисла, що, здавалося, теж от-от торкнеться пiдлоги. Зверху мирно посапував, одвернувшись до завiшеного вiкна, товстий дядько в чорнiй майцi. Наступнi боковi мiсця тонули в напiвсутiнках. Я задер голову – сусiд зверху надi мною теж спав. Отже, не так уже й голосно я кричав.

«Хiба це важливо?» – подумав я i зрозумiв, що менi просто неприемне це нагромадження тiл у переповненому вагонi, дратуе задуха й мiшанина запахiв, яка робить повiтря кисло-застояним. Доведеться терпiти (бо заснути навряд чи зможу) пiвгодини, а то й бiльше. Напевне, бiльше. Я зиркнув на годинник. Чверть по другiй. Якраз час для сну. Тому такий безпробудно сопучий вагон. Наче ковальський мiх, який не можна спинити. Дратувало i свiтло з перону, чомусь нiхто не здогадався опустити чорну завiску, що стирчала зверху вiкна.

Я звiвся на ноги й шарпнув ii руками з обох бокiв.

– Даремно, – озвався сусiд. – Пробували.

Тепер вiн розгойдувався, заклавши руки за шию, мовби хотiв зрушити вагон iз мiсця. І це безглузде розгойдування теж почало дратувати мене. Я пiдвiвся i, мимоволi потягнувшись, аж хруснули кiстки в плечах, пiшов проходом. Вагон спав, лише в одному купе вовтузилася якась тiтка, щось шукаючи у величезнiй полотнянiй валiзi й стиха постогнуючи при цьому. Мабуть, сiла щойно, в Ковелi.

У вiдчиненому провiдницькому купе нiкого не було. Подушка, синя шерстяна ковдра, на подушцi – розгорнута книжка. На ковдрi бiля стiни барвистим метеликом примостився легенький ситцевий халатик, певне, щойно скинутий з плiч. І враз я пригадав свою розмову з провiдницею, коли та прийшла збирати квитки. Виразнi, кольору темноi сливи очi чомусь стали наполоханими, коли я сказав, що я юрист, працюватиму в судi. Смiшна вона, ця дiвчина. Либонь, суддя для неi – щось високе й поважне.

Провiдницю я побачив унизу на землi. Вона повернула голову на звук моiх крокiв, i в тьмяному поблискуваннi пристанцiйного лiхтаря, що синювато-жовтим оком байдуже позирав на вагон, раптом, здавалося, майнула тiнь великого чорного птаха, так несподiвано спохмурнiло, ба навiть стало зляканим ii обличчя. Наче я, з’явившись, направив на неi пiстолет i зажадав змiнити курс потяга.

– Не бiйтеся, – сказав я, здивований такою реакцiею на мою появу. – Гаманця менi не треба, вашого життя тим бiльше.

– Хто вас знае. – Вона нiби оговталася вiд несподiваного переляку.

– Не треба, не треба, – запевнив я. – Інакше хто мене висадить у Старiй Вишнi?

– Самi зiйдете.

– Та я ж не знаю, коли ми ii проiжджатимемо.

– Уже скоро. Хвилин сорок лишилося iхати.

Вагон шарпнуло. Раз, удруге. Зрештою потяг за третiм разом зрушив iз мiсця.

Провiдниця стояла внизу, мов закам’янiла, i дивилася кудись уздовж потяга, який полишав ii на перонi.

– Ви що, збираетеся тут ночувати? – здивовано спитав я.

Лише тепер вона стрепенулася, мов пiдбитий птах, що все ж наважився злетiти, змахнула руками-крилами й побiгла навздогiн за потягом. Я простяг iй руку, мiцно вхопив за тонкi холоднi пальцi, стиснув усю долоню i буквально втягнув до вагона.

– Що ж ви так? – докiрливо промовив я. – Могли…

Я затнувся на пiвсловi. Дiвчина плакала, щосили намагаючись стримати глухе ридання.

– Що з вами?

Я розгублено тупцяв бiля неi, не знаючи, що робити в цiй ситуацii. Раптом провiдниця зойкнула, наче хтось невидимий взявся душити ii, i припала менi до грудей, здригаючись усiм тiлом.

«Ну й халепа, – подумав я. – Істеричка вона чи що? А може, щось трапилося, доки я спав?»

Потяг уже мчав на всiх парах. До вiдчинених дверей залiтав холодний вiтер, такий холодний, наче лiто за стiнами потяга раптово змiнилося на зиму чи принаймнi осiнь. А може, це тому так, що дiвчина, котру я тепер тулив до себе й мимоволi гладив ii плечi, аби хоч якось заспокоiти, була вся теж холодною, наче ii щойно вийняли iз заморозника.

Узагалi я не лiзу по слово до кишенi. Але тепер я чомусь не мiг видобути жодного не те що слова – навiть звуку. Потяг тим часом проминув мiсто й вистукував свою монотонну пiсню серед поля.

– Давайте зачинимо дверi, – нарештi сказав я.

– Пробачте, – прошепотiла вона, вiдриваючись вiд мене, та так рiзко, нiби щойно усвiдомила, що притулилася до чогось гидкого.

Вона мовчки зачинила дверi, причому якось iз острахом, чи то боялася випасти, чи остерiгалася чиеiсь невидимоi руки з-за дверей. Мовчки, не кажучи нi слова, пройшла всередину вагона.

Я ще трохи постояв, потiм рушив i собi. Провiдниця сидiла у своему купе, коли я проходив повз прочиненi дверi.

– Пане суддя! – гукнула вона.

Мене вiдразу розсмiшило таке звертання. Я став у дверях купе й пожартував

що, доки ми доiдемо до Староi Вишнi, може, встигну ii засудити, якщо е, звичайно, за що. Нехай лишень признаеться у своiх грiхах.

Вона сумно поглянула на мене i сказала:

– Не встигнете. Це було б дуже довго.

– Дуже довго – що?

– Розповiдати.

І, так само дивлячись кудись убiк, мов боялася зустрiтися очима чи, швидше за все, соромилася невисохлих слiз, сказала чи то й звелiла:

– Ідiть ще подрiмайте трохи. Ну йдiть, чого ж ви… Я розбуджу.

Я знизав плечима й рушив до свого мiсця. «Вона таки чомусь боiться мене», – подумав дорогою. Вагон так само важко дихав. Спав i мiй старий сусiд. Чи, може, вдавав, що спить. Я сiв на лавку, притулився спиною до стiни й собi заплющив очi. Щось щемливе пiдкотилося менi до горла. Ще за якихось двадцять-тридцять хвилин я опинюся в Богом забутому мiстечковi. І ледь я подумав про це, вiдчув ще й iнше: смертельно не хочеться туди приiздити, вiдбувати тих три роки за направленням.

Я побачив лице Валерii, в ii чудових волошкових очах – здивування, бiль i образа. Як вона чекала тих кiлькох слiв, якi я мав сказати…

Розтулив повiки. До бiса згадки. Я вчинив щиро, мiж нами все перегорiло, i якби я сказав: «Хочу, щоб ти була моею дружиною», – чи ще якiсь близькi за змiстом слова, вони були б першим реченням епiлогу до нашого кохання i наших почуттiв, а епiлог, як вiдомо, довгим не бувае, вiн мусить поставити крапку в будь-якому сюжетi. Лишалося хiба що одружитися, аби зостатися у Львовi, аби просто зостатися, зачепитися, як казали в нас на курсi. Але пiти на таке я був не здатен. Я вiдчував, що не здатен i на iнше – приiхати й написати Валерii, що кохаю ii чи ще щось. Наприклад, що менi там сумно, навiть якщо буде сумно, нудно чи ще якось там насправдi. Взагалi нiчого не напишу, хоч i обiцяв це, прощаючись. Але ж обiцяв, обiцяв, обiцяв, вiд цього нiкуди не дiтися, як i вiд прибуття до Староi Вишнi, подумав я. Це порiвняння мене здивувало. Наче я не довiряю самому собi, от як виходить.

Зненацька я пригадав свiй сон. Нiколи не надавав значення снам, але тут вiдчув, начебто у снi е щось, чого я не можу пригадати. Ну, бiг до якоiсь споруди, але до якоi? Навiщо i звiдки? Але ж це сон, подумав я. Дарма шукати в ньому змiсту, тим паче якихось деталей.

І знову перед очима з’явилося обличчя Валерii. Тiльки iнше – тiеi останньоi ночi в Луцьку, при мiсячному свiтлi, яке падало на лiжко, де ми востанне кохалися. Може, вона сподiвалася, що те примарне свiтло, впавши на ii голе тiло, розпалить мене по-справжньому, як було колись. Але тiеi останньоi ночi я був такий, як був, i обличчя Валерii нагадувало менi мертвотно-зелену маску вiдьми з якогось зарубiжного кiнофiльму.

* * *

Ми приiхали до Луцька вже пiсля того, як проти свого прiзвища на дошцi, де вивiсили списки розподiлу цьогорiчних випускникiв, я спiткнувся об фразу: «Направити в розпорядження Волинського обласного суду». У цьому не було нiчого дивного, бо ж я родом iз Волинi, де й досi живуть моi батьки. Хоча мене мали залишити у Львовi, в одному з районних судiв. Приiхали сюди, бо раптом виявилось, що у Валерii е родичi в Луцьку, а iхнiй сусiд працюе в обласному судi.

Ми тодi ходили вулицями старовинного мiста, де я вiднинi мав жити. Сюди, як стояло в пiдтекстi нашоi поiздки, мав забрати Валерiю. Вона захоплювалася мiстом, а швидше – переконувала мене, яке воно прекрасне, майже нiчим не гiрше Львова.

Я знав – не заберу ii. Чи не знав? Чи удавав, що не знаю? Чи не знав – удавав, що не знаю, чи не знав – удаю або ж нi.

Була й зустрiч iз сусiдом, уже про мене поiнформованим: Валерiiнi родичi запросили його й добряче почастували. Зустрiч в обласному судi iз заступником голови. Дорога додому з сусiдом, яка пролягала через кав’ярню «Старий замок». Балаканина пана суддi про власне дитинство, яка сповнювала мене нудотою, аж я, аби ii не слухати, почав думати про те, як ми проведемо з Валерiею цю нiч у чужiй оселi. Як нам постелять – разом чи окремо? «Мiй наречений», – сказала Валерiя. «Який не стане чоловiком, – спало менi на думку, – але вже давно фактично е чоловiком i тепер думав про двiстi п’ятдесяту чи триста п’ятдесяту спiльну нiч, шкода, що я не рахував». Чи останню, я ще тодi не знав. Коли точнiше – не вирiшив.

Нам таки постелили разом, у маленькiй кiмнатцi, що колись була дитячою. Вiд тих часiв лишилася етажерка з iграшками, килимок на стiнi.

Я вже вкотре мав змогу спостерiгати, як поволi роздягаеться Валерiя.

Одночасно я отримав нагоду нi про що не думати, а спостерiгати за священнодiйством цього вмiлого роздягання. Спостерiгати за повiльним наближенням до лiжка. Але фiльм, який дивишся не вперше, не здатен викликати тих же емоцiй, що й першого разу.

Коли вже я пригорнув «мою наречену Валерiю», трапилася дивна подiя. У вiтальнi задеренчав телефон, а потiм у дверi тихенько постукали. Господиня спитала, чи ми вже спимо, i, коли Валерiя вiдповiла «нi», повiдомила, що мене кличуть до телефону.

– Георгiя? – здивувалася Валерiя i, отримавши пiдтвердження, зашепотiла до мене: – Ти комус

давав iхнiй номер?

– Я навiть не знаю, який у них номер, – вiдповiв я.

– Тодi не зрозумiло, – сказала Валерiя i сама рiшуче встала, накинула на голе тiло передбачливо захопленого халата й пiшла до телефону. Правда, дуже швидко вернулася i здивовано сказала, що просять таки мене, притому голос чоловiчий.

Довелося вставати, натягати штани й накидати наопашки сорочку. Але, коли я взяв слухавку i промовив: «Слухаю», – помовчавши кiлька секунд, слухавку на другому кiнцi поклали.

– Вибачте, – сказав господинi, котра з’явилася у вiтальнi.

– Будь ласка, – чемно вiдповiла вона.

Подумки я лайнувся, тодi повернувся до Валерii, а вона влаштувала допит, кому я давав номер.

– Цiкаво, кому я мiг давати, коли цi два днi весь час був iз тобою.

– Може, до того, у Львовi? – спитала Валерiя.

– А ти менi його називала, цей чортiв номер? – я аж розгнiвався.

– Нi, – Валерiя здивувалася ще бiльше.

Вiдчуваючи, що вона мучитиметься ще довго, а то й зовсiм не засне, я виклав свою версiю: помилилися номером, телефонували до якогось iншого Георгiя, а господиня просто зреагувала на iм’я i покликала мене. Валерiя погодилася, що так могло бути, i притулилася до мене – спершу несмiливо мовби, потiм щiльнiше i щiльнiше. Я почав пестити ii, хоч i робив це без особливоi пристрастi. Тодi вона й сказала, що хоче вiдчути мiсячне сяйво.

Дивна рiч, коли я уявив, що маю пiд собою вiдьму, мене це чомусь розсмiшило. Я гамував у собi той смiх, аби вiн не прорвався назовнi, бо тодi Валерiя могла образитись, i, гамуючи, кусав iй шию, та так, що вона аж скрикнула – од болю, а не вiд насолоди. Правда, потiм сказала, коли було вже по всьому, що давно не давав iй такого задоволення. Я поцiлував ii у щоку, а потiм у покусане мiсце й поспiшно притулився губами до подушки, бо мiг засмiятися знову.

«Чому ж не допомiг той ii родич у Луцьку?» – вкотре за останню добу подумав я. І вперше у грудях ворухнулася страшна пiдозра: це справа рук Валерii. Це ii помста. Помста за те, що я так i не сказав тих давно очiкуваних слiв. Якби сказав, зараз спав би в ii обiймах на розкiшному старовинному лiжковi у iхнiй прекраснiй львiвськiй квартирi, а не тулився до стiни у пропахлому потом, сопучому та смердючому вагонi. З iстеричною провiдницею, що ледве не залишилась на чужiй станцii, а потiм нi з того нi з сього зрошувала сльозами мою сорочку.

Раптом менi захотiлося, щоб хтось у цьому сонному вагонi закричав увi снi, як недавно кричав я сам. Може, цей старий дiдуган, що, незважаючи на свiй давно пенсiйний вiк, преться невiдомо куди, чи дiвчина з одвислою губою. Я б змiг так само розбудити й заспокоiти. Але вони тихо сплять. Вони якщо й бачать сни, то солодкi й приемнi, принесенi добрими ангелами. А за вiкном чорна-чорна нiч. Здаеться, що дорога до Староi Вишнi нескiнченна. А потяг падае у цю нудотну чорноту ночi, наче у глибоке бездонне провалля, летить i летить у нього й не може приземлитися.

* * *

Мене розбудив легенький доторк до плеча. Цього разу я моментально розплющив очi й побачив схилене надi мною обличчя провiдницi.

– Вставайте, за п’ять хвилин станцiя, – сказала вона. – Тiльки не заснiть знову. Потяг у Старiй Вишнi зупиняеться лише на хвилину.

«Отже, я таки заснув», – подумав я, пiдводячись. Дивно, таке враження, мовби спав дуже довго. Годилося б умитися, але яке це мае значення. За пiвгодини, чи скiльки там, спатиму в готелi, в такому маленькому мiстечку й до готелю, напевно, недалеко. А може, до ранку передрiмаю на вокзалi, хоч там, швидше за все, не вокзал, а маленька станцiя, що зачиняеться на нiч.

Я пiдхопив сумку i пружною ходою попрямував до виходу. Потяг уже сповiльнював хiд. Провiдниця чекала мене у дверях свого купе. Їi обличчя раптом здалося менi вродливiшим, нiж було звечора.

– От i приiхали, – сказав я. – А я так i не дiзнався, як вас звати.

– Навiщо це вам?

– Раптом ще зустрiнемося?

– Людмилою мене звати. Ходiмо.

Вiдiмкнувши зовнiшнi дверi, провiдниця поглянула на мене. Я вiдсахнувся з несподiванки – така мука вихлюпнулася на мене з великих потемнiлих очей, що раптом заповнили весь простiр передi мною. Вона, безумовно, плакала, але не тiльки це, не тiльки, подумав я. Що ще трапилось, доки я спав? Нi, ще ранiше. Пригадалася дивна поведiнка цiеi дiвчини на виiздi з Ковеля.

– Скажiть, будь ласка, – провiдниця говорила тихо, ледве шелестiла губами. – Можна вас запитати…

– Питайте, якщо встигнете.

– Ви читали Бiблiю?

– Бiблiю? – здивувався я. – Читав.

– Не пригадуете – е там такi слова, такi слова… – Вона затнулася, а потяг уже пригальмовував. – Такi слова: «І прибуде суддя, а ти вiдiйдеш»?

– Не пригадую, – вiдповiв я. – Може, i е. Треба подивитись. Вибачайте.

«Надумала коли питати», – iронiчно всмiхнувся подумки.

– Це ви вибачайте, – здавалося, вона от-от знову розплачеться, але тiльки мовчки вiдчинила дверi. – Щасти вам.

– До побачення.

Потяг зовсiм спинився. Я зiстрибнув на землю. Озирнувся. Збоку бовванiли в темрявi якiсь приземкуватi споруди.

– С

анцiя он там, – почувся голос провiдницi.

Я озирнувся до неi. Людмила показувала рукою на будiвлi, якi перед тим потрапили в поле мого зору.

– Спасибi. – Я привiтно помахав iй рукою.

Щось наче зблиснуло на ii щоцi у тьмяному свiтлi тамбурноi лампочки. Сльози? Чи здалося? Чого б iй плакати… Хоча вона така дивна i, видно, дуже сентиментальна. Щось питала про Бiблiю, про суддю. Ага, про те, що суддя вiдiйде. Нi, здаеться, навпаки: вона вiдiйде, коли прибуде суддя. Куди вiдiйде? Дурниця якась. До того ж я ще не суддя. А все-таки в неi непогане обличчя i фiгурка дуже зграбна. «Шкода, що наша спiльна дорога була такою короткою», – зненацька подумалося менi. Гм, вона вiдвернулася, немов ховаючи сльози. Знову сльози, невже вона плаче на кожнiй станцii?

Рипнули буфери, потяг рушив. Поволi пропливали затемненi вагони. Я лишився сам на сусiднiй колii.

Коли потяг зник за стiною ночi, передi мною була суцiльна темрява. Я мимоволi озирнувся. Позаду, за колiями, ледь помiтно проступало щось схоже на дерева. Швидше за все, мiсто з протилежного боку, за вокзалом. Хоча вокзалом, звичайно, ту халабуду, на яку показала провiдниця, назвати можна хiба що умовно. Але чому вона не освiтлена? У спину менi несподiвано вдарив, мало не збивши з нiг, струмiнь холодного, аж крижаного повiтря. Удруге за цю нiч менi здалося, що раптом настала зима. Це вiдчуття тривало, може, кiлька секунд, але я вiдчув щось погрозливе та гнiтюче в посвистi рвучкого холодного вiтру. Ще раз мимоволi озирнувся. Дивним здалося те, що темрява погустiшала, хоча очi мали б уже до неi звикнути. «Ну от iще, – подумав, – невже я до всього ще й страхополох?»

Я попрямував до вокзальноi халабуди. Доки дiйшов, кiлька разiв спiткнувся – спершу об рейку, потiм об край перону, якщо тiльки можна назвати пероном невеличкий п’ятачок перед станцiею. Пiдiйшовши до дверей, з усiеi сили шарпнув за них. Раз, удруге.

Зачинено. Заглянувши про всяк випадок у вiкна по обидва боки дверей, нiкого, звiсно, там не побачив. Лише контури якихось предметiв проступали, у них можна було розпiзнати столи та стiльцi, а пiд другим вiкном виднiлося щось схоже на лавку. Подумавши про лавку, я пошукав ii очима тут, знадвору. Не знайшовши, зрозумiв, що моему становищу не позаздриш. Якщо не розшукаю лавки чи хоча б колоди, на якiй можна було б перекуняти до ранку, то доведеться хiба що бiгати довкола станцii, рятуючись вiд несамовитого холоду. Чи спробувати знайти готель? Це все-таки лiпше, нiж мерзнути тут, вирiшив я.

* * *

На розi станцii я зiткнувся з чоловiком, що, мов чорна примара, вигулькнув передi мною. Це було так нагло, що я аж вiдсахнувся.

– Злякався? – глухим, надтрiснутим голосом спитав незнайомець i так само жаско, аж у мене мороз пройшов по шкiрi, засмiявся. – Ха-ха-ха! Злякався! Ха-ха-ха!

Отямившись вiд переляку, я стояв, готовий дати вiдсiч чи навiть дорого продати життя.

Незнайомець раптом обiрвав смiх. Тiльки тiло його продовжувало, наче хто смикав за невидимi нитки, конвульсивно здригатися.

– Ви приiхали цим потягом? – спитав вiн по недовгiй паузi. – З приiздом, пане… пане…

Вiн мовби щось намагався пригадати й не мiг.

– Хто ви? – здивовано сказав я.

– Я? – Чоловiк передi мною не переставав хитатися. – Людина. Звичайна людина. Якщо хочете – мiсцевий жебрак.

Рiзко, неначе за командою, вiн пiдняв руку, погрозив пальцем.

– А от хто ви? Невже майбутнiй суддя? Ха-ха-ха!

– Ви що, прийшли мене зустрiчати? – здогадався я, проганяючи неприемне вiдчуття вiд цього смiху, що лунав особливо зловiсно серед ночi.

– Зустрiчати? А чом би й нi? – сказав чоловiк. – Чом би й нi, коли пан суддя прибув. Ви здивованi? Авжеж, ви здивованi. Втiм, я б на вашому мiсцi теж здивувався.

«Вiн, здаеться, п’яний», – подумав я. Очi моi, вже призвичаенi до темряви, помiтили, що незнайомець зодягнутий у лахмiття i взагалi схожий на жебрака, до того ж добряче пошарпаного, а може, й побитого. Хоча боятися, здаеться, нема чого – з таким я зумiю впоратися, якщо, звичайно, той не ховае десь у кишенi ножа.

Жебрак схопив мене за руку, заглянув в обличчя, заговорив швидко, пристрасно, немов боявся, що я перепиню його:

– Послухайте… Моя вам порада – iдьте негайно звiдси. Дочекайтеся першого потяга i iдьте. Перший буде десь близько сьомоi ранку. Або нi – не чекайте потяга. Ідiть колiею. По шпалах. За двi чи три години дiйдете до найближчого полустанку. Там i сядете на потяг. Послухайтесь – я вам добра бажаю. Інакше ви пошкодуете, не раз iще пошкодуете, що лишилися.

«Та вiн, окрiм того, що схожий на жебрака, ще й божевiльний», – подумав я. Як же вiд нього вiдчепитися? Я знову весь напружився.

– Добре, я побачу, – сказав якомога спокiйнiше. – Але не зараз, а вранцi. Зараз я хочу вiдпочити. Як менi дiстатися до вашого готелю?

Чоловiк хрипко засмiявся.

Я почув гострий терпкий запах, яким вiдгонило вiд нього. То був сморiд чогось перегнилого й перепрiлого, наче передi мною стояла не людина, а лежала купа ще торiшнього листя. Купа, на яку цей обiрване

ь щойно помочився, подумав з вiдразою я, почувши ще й запах амiаку.

– Ви можете дiстатися до готелю, авжеж, можете… Тiльки ви нiколи тодi не дiстанетесь до самого себе, – сказав обiрванець. – Бо такий шлях не пролягае через це мiсто. Це паршиве мiсто, яке називаеться Стара Вишня. Стара Вишня, ха-ха. Суцiльна поезiя. То ви не хочете вертатися?

– Можливо, завтра, – пообiцяв я, сподiваючись, що той нав’язливий чоловiк вiдчепиться.

– Завтра? Завтра, тобто нiколи? – спитав жебрак. – Що ж, вам виднiше. Ідiть до готелю. До готелю. Ось цiею вулицею, потiм повернете праворуч.

– Праворуч – коли? – уточнив я, прослiдкувавши за помахом його руки.

– Коли побачите пошту. Пошту на розi. Їi навiть у темрявi можна роздивитися. Там два поверхи навiщось вiдмахали. Два поверхи для такого глухого задрипаного мiстечка…

Вiн затрясся, наповнений смiхом, який нагадував переливання води з пляшки в пляшку. І раптом замовк, напружено застиг, явно до чогось прислухаючись.

– Ви чули? – спитав, знов хапаючи мене за рукав. – Чули?

– Що я мав чути? – розсердився я, звiльняючись вiд його чiпких пальцiв.

– Крик. Хтось нiби кликав на допомогу. Там… Знову. Чуете?

Вiн показав кудись у темряву обiч станцii, в той бiк, де розчинився у темрявi потяг. Я прислухався, але нiчого, крiм свисту вiтру, не почув.

* * *

Чому я пiшов за ним, за цим божевiльним? Не тiльки тому, що вiн умовляв, шарпав за рукав i переконував, нiби там попереду хтось кличе на допомогу. Менi раптом стало цiкаво, авжеж, цiкаво – куди вiн мене приведе? У якесь кубло розпусти, щоб пограбувати, а потiм зарiзати? Навряд чи в цьому мiстечку е якiсь кишла. Плентаючись за ним, я вiдчував, як два почуття борються в менi: бажання повернутись i пiти назад, доки ще бовванiе за плечима станцiя, i бажання штовхнути, вдарити цього iдiота, а тодi подивитися, як вiн зреагуе: зарепетуе, заплаче чи намагатиметься дати здачi? І все ж я не зробив нi першого, нi другого, я йшов, як i вiн, уздовж колii, ми обидва спотикалися об якесь камiння, дошки, ломаччя. Свистiв за спиною вiтер i дедалi бiльше шарпав поли моеi легенькоi курточки. Холод змусив мене застебнутися.

«До бiса», – думав я, кляв i себе, i мого пришелепуватого проводиря, та все ж iшов за ним.

Пiд ногами шурхотiли галька й суха трава. Десь здалеку доносилися дражливi запахи – пахнув мовби полин, але тут же до нього додавсь iнший – запах м’яса, що розкладаеться. «Може, вiн веде мене на якесь звалище?» – подумав я. Спинився. Супутник не помiтив цього, його постать почала розчинятися у нiчнiй безвiстi. Я злякався, що мiй проводир от-от зникне з очей. Темрява довкола нього нiби ще погустiшала. Я взявся доганяти дивного чоловiка, що бурмотiв собi щось пiд нiс, а наздогнавши, спитав:

– Куди ми йдемо?

– Якби я знав, – сказав той. – Але послухайте… Хiба ви не чуете?

Я прислухався: i справдi крiзь посвист вiтру почув слабкий стогiн. Ледь чутний звук, що долинав мовби з глибини землi. Проте, ледь чутний секунду-двi тому, вiн раптом почав розростатися, стогнали вже наче зовсiм поруч. То був стогiн i людини, i якоiсь невiдомоi iстоти. Майнула дивна думка, що то стогне сама поранена нiч, яка, здавалося, затягуе нас обох у своi обiйми. Та стогiн раптово урвався, наче його й не було.

– Нiби там, – показав жебрак на пiднiжжя пагорбка, по якому тепер проходила колiя.

Ми почали спускатися. Стогiн то народжувався, то зникав.

Я побачив на землi чиесь тiло. То була жiнка. Вона лежала скорчившись i рукою загрiбала пiд себе землю. Повiльними рухами, напевне з останнiх сил.

– Що з вами? – спитав я, опинившись поруч, але жiнка не озвалась.

Нiяк вона не зреагувала й на мiй доторк. На моi пальцi, якими я взявся за ii руку, поповзла цiвка кровi.

– Що будемо робити? – спитав я.

– Робити? – мов луна, озвався мiй супутник. – Навряд чи ми чимось допоможемо iй.

– Треба кудись ii вiднести.

– Вiднести? Боюсь, що це буде нелегко.

– Нелегко? Чому ви так вважаете? – спитав я. – Вона, здаеться, не важка. Хоча б до найближчоi хати.

– Найближчоi хати? Та вам тут нiхто не вiдчинить.

– Не вiдчинить? Чому?

– Тому. Тому, що нiч. Тому, що ви у Старiй Вишнi.

– Тодi, може, викличемо «швидку»? – запропонував я.

– «Швидку»? – у здивуваннi жебрака прозвучала нотка сарказму. – У цьому мiстi?

– Хiба тут нема «швидкоi»?

– Є. Але вночi вона навряд чи приiде. Та й до лiкарнi далеко. Боюся, що нас там нiхто й не прийме.

– Не прийме? Чому? – я вiдчув, як до мене вертаеться глухе роздратування на цього чоловiка.

– Чому?… Ви питаете – чому?

Жебрак, чи хто вiн був, раптом знов засмiявся. То був страшний, навiсний смiх явно божевiльноi людини. Вiн весь трясся, мовби виконуючи якийсь ритуальний танець. Видовище, якщо це можна так назвати, було жахливе. Густа, глупа нiч, поруч помирае жiнка, i трясеться вiд навiженого смiху обiрванець, схожий на прибульця з потойбiчного свiту. І хоч я нi в якi потойбiчнi свiти не вiрив, менi раптом уперше за цю нiч по-справжньому стало страшно. Але це тривало

мить, може, пiвхвилини. Лють, що досi за весь цей дурний, як я вважав, похiд збиралася в менi, вихлюпнулася назовнi. Я кинувся до божевiльного чи до того, хто прикидався ним, i добряче трусонув його за плечi.

– Перестаньте смiятися, – наказав я i, коли той не послухався, стусонув його в груди.

– Ви б на моему мiсцi теж засмiялися, – сказав жебрак, проте немовби отямлюючись. – Озирнiться хоча б довкола. Ви бачили таке мертве мiсто?

– Мертве мiсто?

– Авжеж, без жодного вогника. Воно вмирае на нiч.

– Вмирае чи не вмирае, – все ще лютячись, сказав я, – а маемо щось робити. Ви знаете, де тут лiкарня?

– На iншому кiнцi мiста.

– Дарма. Допоможiть ii взяти на руки.

Жiнка, а можливо дiвчина, вже не стогнала. І все ж, нагнувшись над нею, я вловив ледь чутне дихання. Отже, жива. Я став ii пiдводити, пiдклавши лiву руку пiд плечi, а праву намагаючись засунути пiд ноги, що визирали з-пiд темноi спiдницi. І раптом, коли ii обличчя опинилося на рiвнi мого, здригнувся i ледве не впустив тiло на землю.

Лице здалося менi знайомим. Наступноi митi я зрозумiв: це провiдниця з потяга, яким я щойно прибув до Староi Вишнi. Людмила, провiдниця з мого вагона, з якою щонайбiльше пiвгодини тому попрощався.

– Що з нею? – спитав жебрак. – Вона померла?

– Нi, – сказав я. – Але якщо ми чекатимемо…

– Вибачте, – пробурмотiв жебрак. – Менi здалося, що ви зойкнули. Я подумав…

– Я ii знаю, – признався я, – це провiдниця з потяга, яким я прибув.

– Провiдниця? – чомусь аж скрикнув жебрак. – З цього потяга? Не може бути.

– Чому не може бути? Вона, очевидно, випала, ледве потяг вiд’iхав. Або… або хтось штовхнув.

Жебрак щось промимрив, забiг наперед, вдивляючись в обличчя провiдницi. Я спинився.

– Вона зi Староi Вишнi, – сказав жебрак. – Людка Чернякова. Старого Черняка з передмiстя. Значить, провiдницею стала. Чого ж вона, дурна, повз Стару Вишню проiжджала? Невже не могла на iнший потяг влаштуватися?

– Ви ii знаете?

– У нашому мiстечку всi всiх знають, – якось аж мовби приречено сказав жебрак. – А Людка два роки тому з дому кудись зникла. Стривайте… не так швидко… Тут треба повернути. Через двi вулицi, якщо повернути, буде шлях на сiльце, де живуть ii батьки.

– А до лiкарнi – прямо?

– До лiкарнi – прямо.

– А куди ближче?

– Приблизно однаково. До лiкарнi, може, й ближче. Але туди не треба йти, повiрте…

– Чому не треба? – укотре здивувався я i, не отримавши вiдповiдi, рушив, попросивши на ходу: – Пiдтримайте, будь ласка.

– То ви хочете в лiкарню?

Жебрак, котрий досi йшов поруч, забiг уперед i перепинив менi дорогу. Вiн став так близько, що я вдруге за вечiр почув його гниле дихання.

– У лiкарнi вона помре, – забурмотiв жебрак. – А може, ще й дорогою. А так хоч е якийсь шанс. Ми залишимо ii бiля ворiт або навiть пiд порогом. Незабаром свiтанок. Батько ii працюе на хлiбозаводi. Вiн рано встае. Повiрте, це лiпший вихiд…

«Вiн таки божевiльний, – подумав я. – Гарненьке дiло – серед ночi, з цiею дiвчиною на руках… І поруч з iдiотом або шизофренiком. Чорт, вiн, здаеться, збираеться мене вдарити…»

– Пропустiть, будь ласка, – сказав якомога твердiше, – дорога кожна хвилина.

– Вона помре. – Навiть у темрявi було видно, як блищать очi жебрака. – Треба занести ii до батькiв.

– У них що – е телефон? – здогадався я.

– Телефону нема. На тiй вулицi нi в кого нема телефону. Але так буде лiпше.

– Для кого лiпше? – Я рушив прямо на нього.

– Для неi i для вас.

Вiн усе ж таки дав дорогу. Проте, пройшовши з десяток метрiв, я мусив спинитися. Здивувало, що крокiв не чути. Зрозумiв: мiй дивний проводжатий стоiть на мiсцi. Озирнувся й побачив, що не помилився.

– Ви лишаетесь?

Жебрак не вiдповiв. Ми стояли мовчки так довго, що, здавалося, час зупинив свiй бiг. Я вiдчував, як терпнуть руки пiд тiлом непритомноi провiдницi, котру я от-от впущу на землю. Зрештою, жебрак не витримав першим. Поволi, шарпаною ходою вiн несмiливо наблизився.

– Я справдi далi не пiду, – сказав швидко, ковтаючи закiнчення слiв, наче боявся, що я переб’ю його.

– Тодi, може, хоч пiдкажете, як дiстатися до лiкарнi? – спитав я, стримуючи лють. – Чи до найближчого телефону.

Якби не зайнятi руки, я б ударив його, подумав без жодних докорiв сумлiння.

– Телефон навряд чи працюе, – сказав жебрак. – А до лiкарнi… На перехрестi бiля трьох високих старих тополь, iх ви й у цiй темрявi побачите, повернете праворуч. Там збоку скверик буде. Через нього навпростець – вийдете прямо до лiкарнi. Бувайте.

Уже минаючи мене, вiн спинився. Сказав, дихаючи чомусь ще важче, нiж ранiше:

– Ви, я бачу, смiливий чоловiк, пане майбутнiй суддя. І, швидше за все, моеi поради не послухаетеся, з цього проклятого мiста завтра не поiдете. Моя вам друга порада: не гуляйте хоча б пiзнiми вечорами. Особливо осiннiми. Бо скоро прийде осiнь. Прийде осiнь, чуете? Якщо ж не послухаетесь i цiеi поради, то принаймнi не вiдгукуйтесь нi на чий голос. І особливо якщо пролунае крик, який кликатиме на допомогу. Не шукайте

рику, чуете? На добранiч.

Вiн так швидко зник, мовби розчинився у густiй, непроникнiй темрявi, крiзь яку проступали примарнi обриси дерев i кущiв, а за ними темних, як i все довкола, хат. Поки що це мiсто скидаеться бiльше на село, подумав я. Дiвчина на моiх напiвзатерплих руках ворухнулася, ледь чутно застогнала, нiби нагадуючи, що треба рушати. «Хоч би яку лавку надибати», – майнула в мене думка, стомлена, як i я сам.

* * *

На лавку я натрапив ще метрiв за триста, пiд чиiмись воротами. Сiв на неi, притулившись до паркану. Провiдниця лежала на моiх руках i на колiнах, я вiдчував – дихае, хоч i ледь чутно. Несподiвано я вiдчув й iнше – тепло ii зiгрiвае мене, притому якось по-особливому. Воно наче охоплюе, огортае мене з усiх бокiв. Це було незвичайне тепло. Так, немов хтось почав накидати на мене теплу, нагрiту на вогнi сiтку, сплетену з густих ниток i вимочену перед тим у водi. Поступово тiло, яке я тримав на руках, мовби справдi запарувало.

Я не був боягузом. І все ж менi зробилося моторошно, коли вiдчув, що тiло провiдницi, не ворушачись, наче прагне водночас обняти мене. Обняти чим? Адже ii руки – ось вони, на моiх ногах, а кiнцiвки рук безсило звисають додолу. «Ну от iще», – подумав, проганяючи спокусу озирнутися.

Я пiдвiвся. Тепер, пiсля вiдпочинку, ноша полегшала. Провiдниця заворушилася, тихенько застогнала.

– Я зараз, я швидко, – пробурмотiв.

Лише двох-трьох крокiв вистачило менi, щоб спинитися мов укопаному. Як же я не зрозумiв ранiше: дорожчого за цю дiвчину, котра iнстинктивно, у напiвзабуттi чи й забуттi тулиться до мене, в моему життi нiкого не було. Усе до того, навiть Валерiя, було несправжне, наче гра, а може, й гра насправдi. Щось схоже на сором вiдчував я, несучи провiдницю, дiвчину, яка вiдтепер мусить бути моею, i не просто моею, а моею долею, единою, жаданою, i я мушу порятувати ii. Швидше, швидше. Ось нарештi й перехрестя, три тополi вгадуються у темрявi, а праворуч темнiе щось схоже на скверик.

– Мила моя, потерпи, – бурмотiв я, – потерпи, люба. Уже зовсiм близенько.

Намацавши мiж дерев стежку, я пошкандибав нею, обминаючи стовбури, аби не зачепити iх Людмилиними ногами. Нарештi попереду забiлiла будiвля лiкарнi. Жодного вогника, як i в iнших будинках, не було видно. Центральнi дверi виявилися, як i слiд було сподiватися, замкненими. Я рушив довкола будинку, придивляючись, чи нiчого не написано на дверях. Побачивши табличку «Приймальне вiддiлення», загримав у дверi.

Гримати довелося довго, дуже довго, вже мiг прокинутися цiлий будинок, але за дверима анi шелеснуло. Розпачливо озирнувшись, я побачив лавку обiч алеi, що вела до дверей. Поклав Людмилу, яка при цьому сiпнулася i застогнала, а тодi знову кинувся до дверей, загамселив руками й ногами.

Звук почувся не з-за дверей, а з вiкна другого поверху.

– Гей, чи ви там здурiли? – озвався раптом сердитий чоловiчий голос. – Хто там розгрюкався? Тут же лiкарня, люди хворi, щоб вас чорти взяли.

Я пiдвiв голову й побачив на тлi затемненого вiкна якийсь невиразний силует.

– Зараз кину вам на голову вазона, тодi перестанете будити хворих людей, – грiзно пообiцяв силует.

– Я теж принiс хвору, – сказав я. – Вона непритомна, а менi нiхто не вiдчиняе.

– А чому вам мають вiдчиняти, коли цi дверi давно вже забитi, – сказали згори.

– Де ж тодi приймальне вiддiлення?

– А он там, з правого боку, у флiгельку, – вже менш сердито вiдповiв хворий. – Там на дверях написано «Лабораторiя». Але ви заходьте. Там уже давно приймальне вiддiлення. І лiкаря чергового там знайдете.

– Спасибi, – мовив я, взяв на руки свою дорогоцiнну ношу й попрямував до флiгелька, оточеного садом, який i я тепер угледiв.

Як не дивно, дверi виявилися незамкненими. Ледве я штовхнув iх, як вони вiдчинилися. У кiнцi вузького коридору побачив ще однi. Коли наблизився до них, дверi розчинилися. На порозi стояла вродлива жiнка рокiв сорока в бiлому халатi.

– Заходьте, заходьте, – сказала вона. – Ми вас чекаемо.

– Чекаете? – здивувався я.

– Так, – сказала жiнка-лiкар. – Нам зателефонували, що до нас несуть важко травмовану дiвчину. Зараз сюди прибуде бригада лiкарiв зi «швидкоi допомоги». Хiрурга я також викликала. Кладiть ii сюди, – вона показала на кушетку.

«Все-таки той жебрак виявився не такою сволотою, як я гадав», – утомлено й радiсно водночас подумав я, обережно опускаючи Людмилу на канапу, застелену бiлоснiжним простирадлом.

– Що з нею? – спитала лiкар, нахиляючись над провiдницею.

– Вона випала з потяга чи хтось виштовхнув ii, – пояснив коротко.

– Але ж вона… – Лiкар узяла Людмилу за руку, стала намацувати пульс. – Вона ж мертва.

– Мертва? – скрикнув я.

Лiкар притулилася до Людмилиних губ, певно, вслухаючись, чи е дихання, тодi почала масажувати iй серце. Тим часом зачувся шум, рiзко розчинилися дверi i до маленькоi кiмнати зайшли четверо в бiлих халатах. Це були лiкарi зi «швидкоi допомоги» й санiтари. Один iз них, певне, зрозумiвши, в чому рiч, вiдразу розчинив вiкно. Вони масажували серце,

дали Людмилi укол. Але всi iхнi зусилля виявились марними. Провiдниця так i не ожила.

* * *

Лiкарка записала всi моi данi, занотувала мою розповiдь.

– Ви ж розумiете, що ми мусимо повiдомити ще й мiлiцiю, – сказала вона.

– Звичайно, розумiю.

– То ви будете працювати в нашому судi? – уточнила вона пiсля того, як подзвонила у райвiддiл мiлiцii.

– Напевне.

Я вiдчував страшенну втому, що зростала з кожною миттю. Наче зi смертю провiдницi з мене самого поволi витiкало життя. Людмила лежала, мовби просто заснула, готова от-от розтулити повiки, поглянути зi знайомим смутком у таких великих i печальних очах.

Ця ii свiжiсть, здавалося, зростала також щомитi, i я зовсiм не здивувався б, якби вона усмiхнулася. «Смерть ii для мене зовсiм нереальна», – раптом подумалось менi, але цiкаво: чи вiдчувають те саме цi люди?

Лiкарi «швидкоi», як виявилося, думали про зовсiм iнше.

– То ми завеземо ii у морг? – спитав один iз них.

– Може, спочатку додому? – запропонував його старший колега. – Це ж Людка Чернякова, старого Черняка, що на Вощанiвцi живе.

– Людмила Черняк? – скинулася чергова. – Н-не може бути…

– Чому не може? – здивувався лiкар. – Я точно знаю. Я ж мiсцевий. Та що з вами, колего?

Чергова справдi мала дуже дивний вигляд: налякана i спантеличена – вона не тiльки зблiдла, а якось боязко поводила очима, наче на неi мали от-от напасти люди, котрi були поруч, або ж мав з’явитися хтось страшний з-за дверей, на якi вона позирала з невимовним жахом.

– Розумiете… – Далi вона видала щось булькотливе, схоже на «бдвтж»…

Вона ковтнула друге слово, подивилася так, нiби забула мову.

– Вам погано? – кинувся до неi старший лiкар.

– Нi-нi. – Лiкарка вiдставила руку з розчепiреними пальцями, iнстинктивно боронячись вiд його доторку. – Розумiете… Рiч у тiм, що нам дзвонила жiнка.

– То й що? – не зрозумiв лiкар «швидкоi» – у його поглядi теж проростав острах.

– Жiнка, яка назвалася Людмилою Черняк, – тихо, мов боячись, що ii хтось почуе, вимовила чергова. – Вона й повiдомила, що мають привезти важко травмовану дiвчину. Попросила все пiдготувати. Вона говорила якось так, – жiнка затулила лице руками, – якось так говорила…

– Хiба одна Людмила Черняк е на свiтi? – розважливо сказав молодий лiкар i запитливо подивився на старшого.

– Взагалi-то Чернякiв у Старiй Вишнi кiлька, – подумавши, вiдповiв той. – Сiмей три-чотири. А може, й бiльше, я всiх не знаю. Але… Але ще одноi Людмили Черняк, здаеться, немае.

– Може, вона сама подзвонила, поки ще не втратила свiдомiсть? – припустив молодий i подивився на мене. – Де ви ii знайшли?

– Бiля колii, – вiдповiв я. – Але там телефону я не помiтив. Це збоку вiд станцii.

– Може, хтось так вас розiграв?

– Розiграв? – здивувалася чергова. – Навiщо? З такими речами не жартують.

– Що ж тодi виходить? – спитав наче сам себе молодший лiкар.

– Стривайте, – сказала чергова. – Ось ви кажете, що вона мiсцева, – кивнула в бiк померлоi. – Але ж оцей добродiй, – тепер вона хитнула головою на мене, – цей добродiй каже, що це провiдниця з потяга, який щойно зупинився у Старiй Вишнi i яким вiн сам приiхав.

– Так, я чув, що вона була провiдницею, – мовив старший лiкар. – Тодi що ж сталося? – Вiн i собi пильно подивився на мене.

– Звiдки я знаю? – трохи сердито сказав я. – Що вона мiсцева, менi розповiв жебрак, який почув ii крик. Ми з ним разом знайшли цю дiвчину бiля колii, я вже про це щойно казав. Тiльки жебрак чомусь вiдмовився далi ii нести, навiть iти разом зi мною.

Я вимовив це й раптом вiдчув, як мурашки пробiгли по шкiрi – пригадав слова жебрака про те, що, коли принести провiдницю до лiкарнi, вона помре. «Ідiотство якесь, – подумалось менi, – звiдки йому було те знати?» Хоча це можна було передбачити з ii стану. Але той нещасний обiрванець запевняв, що коли занести ii додому, то, можливо, нiчого не станеться, е шанс ii врятувати. Нi, таки iдiотство, маячня божевiльного, якiй я годен повiрити.

Я раптом збагнув – не слухаю, що до мене каже старший з лiкарiв «швидкоi».

– Ви до мене щось казали… вибачте…

Я ледве повертав язиком – стомленим, важезним, як i все тiло. За вiкном глухо шумiв сад, i той шум, здавалося, поволi наповнював усю кiмнату, розчиняючи присутнiх у собi.

– Я питав, чи з вами не було нiякоi жiнки? – сказав старший лiкар.

– Уявiть собi, жодноi, – проти своеi волi розсердився я. – Коли я зiйшов з потяга, менi взагалi здавалося, що це мiсто вимерло.

– Не гнiвайтесь, – примирливо сказав старший. – Як вона загинула – встановить мiлiцiя. Ось, здаеться, вони й прибули.

Ми вийшли назустрiч мiлiцейськiй машинi. Я заново повторив свою розповiдь молодому худющому лейтенантовi, який дивився на мене вкрай пiдозрiло. Я мусив iхати з ними знову на те саме мiсце, де ми знайшли Людмилу. Спочатку ми дiсталися до станцii, потiм я у супроводi лейтенанта i двох сержантiв та лiкарiв зi «швидкоi», яких теж навiщось разом iз машиною взяли з собою, мусив пройти тим же шляхом, яким iшов недавно разом iз жебрак

м. У мене дедалi сильнiше пекли очi й гули ноги. Там, на мiсцi подii, я ще раз повторив лейтенантовi, що я Людмили з потяга не штовхав, а, навпаки, намагався ii врятувати.

Судячи з усього, вiн не повiрив i невiдомо для чого зажадав, аби ми проiхали тим шляхом, де я нiс Людмилу. Коли ми спинилися бiля лавочки, де я перепочивав зi своею нелегкою ношею, вiн присвiтив лiхтариком i щось пробурмотiв собi пiд нiс, здаеться, сказав, що, схоже, так i було, як я розповiдаю. Нарештi бiля лiкарнi, куди ми повернулися, вiн спитав, де я маю ночувати, i, ще раз пильно оглянувши направлення на роботу в районний суд, сказав, щоб я був готовий i чекав на виклик до слiдчого. Я пообiцяв, що з’явлюся вiдразу.

– Вiдвезiть його до готелю, – нарештi сказав лейтенант i повернувся до старшого зi «швидкоi». – А ii вiдвезiть поки що до моргу.

– Добре, – сказав лiкар i звелiв санiтарам винести померлу.

Коли вони виносили провiдницю, менi здалось на якусь мить – вуста ii розтулилися i з них от-от злетить якесь важливе для мене слово. Я подався вперед, але губи, все ще червонi, наповненi кров’ю, стулилися. Чи це менi з перевтоми ввижалося? «Ти просто дуже змордований, друже, – подумав я. – Задрiмати б хоч на годинку, може, тодi скiнчиться нарештi ця жахлива нiч, зникне все те, що ввижалося».

Втiм, я поплентався до машини «швидкоi», подивився, як провiдницю всувають у ii темну пащу. «Я нiколи бiльше не побачу ii, – зненацька майнула прикра думка, – нiколи бiльше не побачу. Але ж це неможливо. Їi загибель бiльш нiж безглузда. Ця дiвчина призначалася для мене, це менi тепер зрозумiло. Навiщо ж тодi було ii вбивати? Хто ii вбив? А якщо вона сама позбавила себе життя, то знову ж таки – чому? Що ii до цього пiдштовхнуло?»

Грюкнули, зачиняючись, дверi машини. Я отямився i кинувся до старшого лiкаря.

– Може б, ви пiдвезли мене до готелю?

– До готелю? – спитав лiкар. – А чого ж – можна. Готель у нас у центрi, а морг бiля староi лiкарнi. Це зовсiм поруч. Залазьте всередину.

Вийшло так, що я сiв по один бiк носилок з Людмилою, поруч молодший лiкар (старший примостився в кабiнi поряд iз водiем), навпроти посiдали санiтари. Машина рушила, хоч незабаром i зупинилася. Виявилося, то зустрiли хiрурга, який нарештi приiхав до лiкарнi власною машиною i допомога якого була вже зайвою.

Дорога до моргу тривала хвилин десять, а може, й менше. Ледве вони рушили, у мене знову з’явилося вiдчуття, що Людмила все ще жива. Коли старший лiкар перекинувся кiлькома словами з хiрургом i машина помчала далi, водiй вимкнув свiтло в кузовi. За якусь хвилину, коли «швидку» пiдкинуло на вибоiнi, менi здалося, що Людмила застогнала. Я здригнувся, зиркнув на своiх мимовiльних попутникiв. У темрявi важко було вловити, чи вони щось теж почули. «Я мушу перевiрити сам, – подумав я. – Я не страхополох, не боюся цього», – сказав я собi ще через невеликий шматок дороги. Поволi, мовби ненароком посуваючи руку, я доторкнувся до руки провiдницi. Це була холодна рука мерця, який на диво швидко встиг задубiти. Однак, поспiшно вiдсмикнувши руку, я тут же вiдчув нездоланне бажання вдруге доторкнутися до цих холодних, без сумнiву, неживих пальцiв.

«Що зi мною?» – подумав я, мало не стогнучи, бо бажання торкнутися, погладити мертву руку провiдницi ставало нестримним. Це було так схоже на звичне бажання пестити жiнку, що я, усвiдомивши це, неабияк перелякався. Невже я некрофiл? Ледве згадав це слово, як вiдчув: мене охоплюе невимовний жах.

– Що з вами? – спитав раптом лiкар, що сидiв поруч зi мною. – Вам погано?

– Нi, нi, – прошепотiв я i зрозумiв, що все мое тiло почало труситися, немов у лихоманцi.

– Увiмкнiть свiтло, – попросив лiкар.

Ледве свiтло спалахнуло, як я дiзнався, що сиджу блiдий, наче щойно знятий iз хреста.

– Серце схопило? – спiвчутливо спитав молодий лiкар.

– Нi, – заперечливо хитнув я головою.

Менi справдi нiчого не болiло. Перестала бити й лихоманка. Тiльки якась невидима страшна сила пiдштовхувала до мертвоi дiвчини, котра лежала бiля мене. Але в цьому я признатися не мiг.

– Зараз приiдемо, – сказав лiкар. – Потерпiть, там зробимо укол.

– Менi нiчого не болить, – стиха мовив я. – Вибачте, що…

– Нiчого, бувае, – спiвчутливо, вперше за вечiр озвався один iз санiтарiв. – То ми до всього звикли.

– От уже й морг, – сказав старший лiкар, повертаючись до них. – А за ним i готель. Ми спершу пiдвеземо вас.

Готель – невелика двоповерхова споруда – виявився замкненим. Нiхто не з’явився, коли я постукав у дверi. Довелося сiдати на лавку перед входом. Звiдси я побачив, як спинилася перед сусiднiм невеличким будиночком «швидка», як виходив iз неi чоловiк, торсав за дверi, стукав у вiкно, як «швидка» рушила далi. Я зрозумiв – морг теж зачинений.

Я не знав, чи морг уночi мае бути зачиненим, чи нi. Втiм, щось у такiй поведiнцi було неприродним. Я раптом збагнув: мабуть, цi люди знали, що морг зачинений, та проте повезли провiдницю. Навiщо? Чи в мене самого вiд усiх цих подiй i переживань «дах поiхав»? Яке я маю право iх

пiдозрювати в чомусь недоброму? Вони ж самi пропонували менi допомогу.

І тут менi спало на думку неймовiрне: а чи справдi там, де спинилася машина «швидкоi допомоги», був морг? Пересилюючи внутрiшнiй опiр, я пiдвiвся i вийшов на вулицю.

Довкола стояла та сама густа, непроглядна темрява. Небо вкривали чорнi низькi хмари, i було схоже, що от-от пiде дощ. Долаючи передчуття чогось неймовiрного та страшного, я пришвидшив ходу. Ось i той будиночок. Звiвши голову, побачив над дверима табличку «Господарчi товари». Не знаючи, що й думати, перейшов до других. Над ними висiла табличка «Галантерея», а на самих дверях, придивившись, побачив розклад роботи крамнички. «Напевно, помилився», – подумалося, i я поспiшно рушив далi. Але сусiднiй будинок виявився житловим, як i наступний, i ще один. А далi вулиця роздвоювалась, ось тут машина повертала праворуч.

Мов ошпарений, я кинувся назад. Бiля крамниць на хвилину спинився. Чи морг iз другого боку? Зиркнув туди. Нi, через вулицю видно сад, а в глибинi – добротну хату. Може, морг перед магазином? Двох десяткiв метрiв менi вистачило, щоб переконатися: мiж готелем i будинком, у якому були крамницi, нiчого, крiм хати i ще якоiсь схожоi на сарай халабуди, немае. На халабудi, коли я взявся ii оглядати, не побачив жодноi таблички, але вона й не могла, судячи з ii вигляду, бути моргом.

Лишалося припустити одне: лiкарi зi «швидкоi» навiщось дурили мене, кажучи про морг, розмiщений поруч iз готелем. Але ж я таки явно бачив, як вони спинялися бiля магазинiв… З машини хтось виходив i торсав за дверi крамницi. Потiм стукав у вiкно. Щось казав до тих, що лишалися всерединi машини, начебто обурювався. Навiщо ж вони ламали цю комедiю? Чи я вже збожеволiв? Але ж я самого себе усвiдомлював чiтко. Ось я, живий, хоч i виснажений, ось сумка, перекинута через плече. Ось передi мною затемнений готель. Вулиця, в кiнцi якоi вже почало ледь-ледь сiрiти. Усе реально. Нема й жодного страху. Є, правда, щось iнше, чому я нiяк не в змозi дiбрати назву.

Я пригадав: «швидка» рушила вiд готелю не вiдразу. Невже тi, що в машинi, чекали – потраплю я до готелю чи нi? Наче ждали, що я спостерiгатиму за ними, як вони вiд’iжджають i опиняються перед моргом, який насправдi був крамницею. Навiщо?

«Я все одно не вiдповiм на цi запитання», – подумав. І вже хотiв знову сiдати на лавку, як помiтив, що вулицею щось рухаеться. Нiби бiла пляма. Легкий морозець пробiг у мене за плечима. Немов прикипiлий до землi, стояв i спостерiгав, як пляма наближаеться. Дуже швидко я зрозумiв, що то йде вулицею зодягнена в бiле людина. Ще можна було втекти, десь заховатися. «Куди?» – спитав себе я i побачив, що то жiнка в короткому бiлому халатi. Цокають по асфальту пiдбори. Вона зрима, жива, видно, як метляються на вiтрi поли халатика. Очевидно, угледiвши мене, вона притишила ходу, а потiм рушила далi. Вiйнув легкий, ледь уловний запах парфумiв. «Ти все ж таки страхополох», – подумав я. Думка стосувалася мене самого. Жiнка ж, напевне, звiдкись вертаеться, може, вiд коханого чи з пiзньоi гулянки, от i все. Дивно тiльки, що вона в халатi. Хоча, може, то й сукня?…

Я провiв поглядом легку поставу, котра знову ставала бiлим метеликом серед ночi. Готовий опуститися на лавку, з несподiванки здригнувся: жiнка попрямувала до дверей першоi крамницi, спинилася i, судячи з усього, почала вiдчиняти iх. Вiдчинила й зникла всерединi. Минули хвилина, друга, напевне, й цiлих п’ять хвилин, але свiтло у вiкнi крамницi не загорiлося, проте не зачинилися й дверi. Я стояв i не знав, що менi й думати. Якщо це грабiжниця, то як вона так легко вiдiмкнула замок? Але грабiжниця не вiдчиняла б, якби побачила, що за нею слiдкуе незнайома людина. А жiнка явно мене побачила, бо ж притишила ходу й подивилася у мiй бiк. Тодi хто вона? Якби це був бар, а не магазин господарчих товарiв, я не здивувався б, якби його вiдчиняли вночi. Тодi хто ж вона, ця жiнка в бiлому?

Щомитi в менi росло, аж поки не стало непереборним бажання пiти до крамницi й поглянути, що там дiеться. І хоч водночас щось пiдказувало: цього робити не слiд, там – небезпека, та, зрештою, перше бажання переважило. Як не дивно, воно зростало з кожним моiм кроком, доки я не опинився перед дверима. Повагавшись, зайшов усередину. Там за прилавком стояла та сама жiнка в бiлому халатi.

– Добрий вечiр, – привiтався я.

Вона не вiдповiла. Стояла й незмигно дивилася на мене. Втiм, швидше повз мене, кудись за вiкно. Скидалася на манекен, бiлий i через те ще незбагненнiший i страшнiший. Однак я не почував нi страху, нi чогось iншого. Тiльки зацiпенiння, що охопило, вiдколи переступив порiг i побачив цю жiнку зблизька. Не знаю, скiльки ми так стояли. Я чув, як вона дихае, i недоречно подумав, що привиди навряд чи здатнi так дихати. А збагнувши, що я можу думати, зрозумiв, що спроможний рухатися i робити все що завгодно.

Найлiпше було б повернутися i пiти. Але щось заважало менi це зробити. Я мав ще iй сказати якiсь слова.

– Вибачте, будь ласка. Ви торгуете вночi? Менi можна щось ку

ити?

Вона не вiдповiла. «Мабуть, хвора», – подумав я. Але чи зможу я iй допомогти? Можливо, до неi не можна озиватися? Нехай собi лишаеться, з мене досить того, що вже пережив цiеi ночi. Я повернувся, аби пiти геть – до готелю, блукати вулицями, до дiдька в зуби.

– Нi, – почув я розпачливий крик уже бiля самого порога. – Нi!

Переборовши себе, я озирнувся. Жiнка, наче заведена механiчна лялька, раз по раз здригалася i стукала кулачками по прилавку. Щось кинуло мене до неi. Ледве я наблизився, вона обхопила мене за плечi, а голова ii забилася об моi груди.

Я почав теж механiчно гладити ii по плечах, бо нiчого iншого не лишалося.

– Я забула, забула тi слова, – вигукнула зненацька жiнка.

– Якi слова? – обережно спитав я.

– Не знаю, – сказала жiнка, пiдвела голову й подивилася менi у вiчi, намагаючись щось побачити в темрявi. – Я щоночi приходжу сюди, я намагаюся iх згадати, але не можу. Пане суддя, не забирайте ще й мого сина, благаю вас.

– Ви… мене знаете? – вражено спитав я.

– Хiба ви не наш районний суддя? – скрикнула жiнка. – Не з нашого районного суду?

Вона взялася гарячково обмацувати мое тiло – руки, обличчя, груди, певне, вже синi вiд ударiв ii голови. Доторки ii пальцiв були гарячими, липкими, наче перед тим вона вимастила iх у мед чи в патоку, з якоi готують дешевi цукерки. Менi раптом зробилося гидко.

– Я ще молода, ще дуже молода, – пошепотiла жiнка. – Ви можете… Я можу заплатити…

Вона стала розстiбати гудзики на халатi так само гарячково, наче наослiп.

– Послухайте, я не з вашого суду, – сказав я. – Я тiльки приiхав до вас. Приiхав двi години тому.

– Не суддя? – простогнала жiнка, вiдступила назад та раптом знову накинулася на мене.

Я мовчки вiдштовхнув ii i вибiг надвiр. На Стару Вишню поволi, але нестримно насувався свiтанок.

* * *

Дочвалавши до лавки перед готелем, я лiг на неi. Пiдклав пiд голову сумку, заплющив очi з единою метою – якомога швидше заснути. Хоча б на мить, якщо не на годину. До бiса всi цi нiчнi пригоди. Але щойно моя спина торкнулася твердоi лавки i стулилися повiки, як одразу ж побачив схилене надi мною лице Людмили, провiдницi. Вона докiрливо дивилася на мене. Мов зачарований, я також вдивлявся у ii такi знайомi, неповторнi, незбагненно привабливi риси. Нарештi я простягнув до неi руку, але рука пройшла крiзь ii тiло. Як не дивно, це мене аж нiяк не злякало. Зате я зрозумiв, як маю дiяти далi. Менi треба пройти крiзь неi всьому. Геть усьому. Якщо вдасться це зробити, я буду зовсiм новим.

«А може… може, трапиться ще дивнiше», – подумав я i пiдвiвся.

Мое тiло не пройшло крiзь ii, а розчинилося у прозорiй безтiлеснiй оболонцi. Я теж став невагомим. Я нiчого не вiдчував i поволi здiймався в повiтря. І, пiднiмаючись, ставав i будинком готелю, i деревом перед ним, i лавкою, яка попливла за мною. Я розчинявся у довколишньому просторi, був частинкою його й водночас усiм, iз чого складався цей простiр, мiстечком, що звалося Старою Вишнею, лiсом, який виднiвся за мiстом, – спочатку я його побачив, а потiм став ним. Над лiсом поволi, безшелесно, велично i просто викочувалося велике червоне колесо.

– Молодий чоловiче, прокиньтеся, – почув я. – Ви хотiли поселитися в готелi?

Я розплющив очi й побачив жiнку рокiв п’ятдесяти – кругловиду, з червоними прожилками на щоках.

– Ви хотiли поселитися в готелi? – повторила вона.

– Так, – сказав я i пiдвiвся.

З-за готелю визирало сонце – майже таке, як я щойно бачив увi снi. Лагiдний лiтнiй ранок стояв над Старою Вишнею.

– Вибачте. Але вночi готель був зачинений, i я…

– Там бiля дверей е кнопка. Треба було ii натиснути.

Як усе просто, подумав я. Подивившись на годинник, побачив, що вже за чверть восьма. Гаразд, хоч умиюся, приведу себе до ладу.

Ох i сон менi наснився, подумав, плентаючись за огрядною тiточкою до готелю. На щось вiн схожий, щось нагадуе. Але що, нiяк не можу пригадати. Нiяк не можу.

…Пiсля пiвторагодинного перебування в маленькому номерi, де, крiм двох лiжок i двох стiльцiв, умивальника й шафи, нiчого не було, вмитий, поголений, хоч i не дуже виспаний, я постав перед головою мiсцевого районного суду – моложавим пiдтягнутим чолов’ягою з чiпким, майже колючим поглядом. Вiд нього я дiзнався, що супровiднi документи на мене вже пересланi, що мене характеризують як одного з найздiбнiших цьогорiчних випускникiв юрфаку. Вiн радий, що такого спецiалiста направили в iхне мiстечко. Буде ще бiльше втiшений, коли менi в них сподобаеться. У мене е хороша перспектива стати суддею, тут намiчаються деякi перестановки. Поки що ж вiн особисто бере мене своiм помiчником. Помiчник голови районного суду – це не так i погано для початку.

Слухаючи його балаканину, я вирiшував, чи розповiсти йому про нiчну пригоду. Оскiльки я не люблю неясностi у будь-якiй справi, а найкращий захист, з моеi точки зору, – це удар на випередження, я розповiв Миколi Мефодiйовичу все, що трапилося, але стисло й без зайвих емоцiй. Приховав лише те, що здавалося тепер сумнiвним, схожим на

алюцинацii. На кiнець моеi трохи сухуватоi розповiдi я попросив поради, як вчинити: йти до мiлiцii чи почекати виклику?

– А навiщо йти? – сказав голова суду. – Треба буде – то й викличуть. Ви ж нi в чому не виннi?

«Авжеж, нi в чому не винен», – подумав я. Анi в чому. Я не штовхав провiдницi з потяга, навпаки, намагався ii врятувати. А те, що понiс ii до лiкарнi, – то так би вчинив будь-хто на моему мiсцi. Застереження жебрака? Що це, як не маячня людини несповна розуму? Припустимо, я теж захворiв, але коли я можу про це мислити цiлком тверезо, то не таким уже й кепським е мiй стан.

– Звичайно, я нi в чому не винен, – сказав я уголос.

Навiть у тому, що так пiзно зустрiв Людмилу, подумалось менi. Людмилу? Але хто це? Провiдниця? Тепер, вранцi, думка про якiсь почуття до неi видалася менi смiшною. Єдине, що не зникло, – це питання: що ж було насправдi зi мною вночi?

Але вiдповiдi на нього я не одержав. Щось говорив до мене Микола Мефодiйович – голова суду. Здаеться, про квартиру. Про те, що десь треба влаштуватися. Знайомих чи рiдних у Старiй Вишнi нема? Нема, хитнув я головою. Тодi будемо ставити питання про гуртожиток. А може, й не гуртожиток. Є iнший варiант. Вiн викликав секретарку та звелiв покликати судового виконавця. Той збирався здавати квартиру, пояснив вiн.

Я, однак, мало дослуховувався до його слiв. Усе думав про те, чи справдi Людмила загинула. Хтось наче обхопив менi голову руками i кричав у самiсiньке вухо, що Людмила жива, що вона мене чекае. Доки ж це триватиме, подумав я, зараз же день. Я не знаю нiякоi Людмили. Я нi в чому не винен. Менi раптом захотiлося затулити вуха чи ще якось змусити змовкнути осоружний голос. Я уже пiдняв руки. І опустив – до кабiнету заходив маленький згорблений чоловiчок. За ним увiйшов iще один, потiм другий, третiй, четвертий. Я мимоволi, передчуваючи недобре, заплющив очi.

– Ось i наш Антон Петрович, – почув я голос голови суду. – Познайомтеся, Георгiю Васильовичу.

Повiки розтулялися важко, вони, здавалося, аж скрипiли. Спершу я побачив бiлу смужку стiни, яка бiгла до чогось громiздкого й темно-коричневого. Шафа? Потiм око впустило до моеi свiдомостi частину вiкна, частину стола й за ним когось, кого неможливо було впiзнати.

– Що з вами? – слова належали величезному чоловiковi за столом, котрий заповнював весь кабiнет.

Очi нарештi зовсiм розплющилися. Інший чоловiк – маленький, згорблений – стояв передi мною i простягав до мене руку. Вiн був один. Запобiгливо посмiхався. Я здогадався, що це i е судовий виконавець, який мае здати менi квартиру.

15 листопада

Я подивився у вiкно i зрозумiв, що дощ не перестане. А якщо й перестане, то ще не скоро. Довгий осiннiй дощ, який почався десь по обiдi, тепер посилився. У надвечiрнiх сутiнках перед вiкном мого маленького кабiнету на першому поверсi тьмяно блищали двi чималi калюжi. Я подумав, що сьогоднi, напевне, не доведеться вирушати в моi щовечiрнi бiльш нiж дивнi походеньки. Думати так було втiшно.

Ось уже четвертий мiсяць я живу у Старiй Вишнi. Мiстечко маленьке, якщо пройти сотню-двi метрiв вiд центру, потрапляеш у царство садкiв, тепер, восени, напiвголих, i одноповерхових осель. У центрi – три бари, ресторан, щоправда, вечорами, а вдень його примiщення править за iдальню. Інодi менi здаеться, що цi бари, «барчики», як iх тут називають, зсуваються докупи, вiдстань мiж ними дедалi зменшуеться i зменшуеться. Ось-ось вони зiллються у щось бiльше, а проте не менш задушливе, заповнене димом сигарет iз чужими лiтерами на пачках – ними бавляться мiсцевi «крутi» хлопцi. Втiм, тих «крутих» можна перерахувати на пальцях, якщо не однiеi, то двох рук напевне. Вони ходять iз бару в бар, за вечiр встигають обiйти всi три, а часом навiдатися i до четвертого, i п’ятого, розташованих на пiвнiчнiй i пiвденнiй околицях Староi Вишнi. Інодi хлопцi влаштовують собi розваги – на iхне замовлення в усiх трьох барах вмикають «на повну котушку» музику – йде змагання, у кого гучнiше або хто довше витримае ту саму пiсню. Рекорд належить мiсцевому рекетиру Вiталику на прiзвисько Буцол – вiн витримав тридцять одну «Морячку».

Бари називаються – «Нептун», «Вiтрячок» i «Венецiя». «Вiтрячок» ще зрозумiти можна. А от чому «Венецiя»? Стара Вишня загубилася серед полiських лiсiв, i можна заприсягтися, що дев’ять з десяти старовишнiвцiв нiколи в життi не бачили моря.

– Чому «Венецiя»? – перепитав мене здивований бармен.

Вiн подивився на мене так, наче я запитав його про рiк заснування Староi Вишнi чи як звали його предка в чотирнадцятому колiнi. Очi його розширилися i звузилися, мiж його здивуванням i байдужiстю, що прийшла на змiну подиву, встигла пролетiти зграя воронiв i перетворитися на зграйку сонних мух.

– А чим ми гiршi вiд iнших? – спитав вiн мене нарештi, i це було риторичне питання й водночас вичерпна вiдповiдь на мое запитання.

Отже, я живу тут четвертий мiсяць. Втiм, слово «живу» не зовсiм точне. Лiпше б його, як не дивно, вжити у множинi. Уперше за двадцять сiм рокiв, вiдколи я з’яви

ся на бiлий свiт, у менi iснуе начебто двое рiзних людей. Перший працюе помiчником голови суду, сумлiнно виконуе своi обов’язки, часом думае про те, що вiн довго не витримае цього нудотного iснування в оточеному сосновим лiсом i двома озерцями глухому маленькому мiстечку, де навiть судовi справи дрiб’язковi й не зможуть забезпечити успiшноi кар’ери, як би добре iх не провiв. Отже, треба буде шукати iнших способiв, аби звiдси вирватися – добре, якби це сталося ранiше, нiж закiнчиться термiн роботи за направленням. Я дiяв i мiркував так, як на моему мiсцi дiяв i мiркував би будь-який учорашнiй студент унiверситету й мешканець Львова протягом п’яти рокiв. Студент, який подавав неабиякi надii, вважався майбутнiм свiтилом юриспруденцii, до того ж був закоханим у старовинне мiсто з особливим украiнським духом i бурхливим полiтичним життям. Студент, який закiнчив унiверситет з вiдзнакою, але завдяки загадковому збiговi обставин опинився у глушинi, а не в аспiрантурi, мiському судi Львова чи хоча б меншого, але все ж таки обласного мiста, себто Луцька. Правда, голова Старовишнiвського суду мае явнi симпатii до мене, каже, що в мене добрi шанси в майбутньому, але скнiти у Старiй Вишнi я не збираюся. Хоча й розумiю: поки що слiд набратися терпiння.

Так цiлком природно мiркував я – перший Георгiй. Другий щовечора, кожного пiзнього осiннього вечора, вирушав у своi дивнi мандри глухими пустельними вулицями Староi Вишнi.

Вулицi тут стають порожнiми, наче за якоюсь дивною командою. Ще в центрi звучить музика з «барчикiв», немов кидаючи виклик темрявi, яка насуваеться на мiстечко зусiбiч, а вулицi вже порожнiють. Якось я перевiрив – тi порожнi, глухi, без единого вогника вулицi поглинають музику, вона перестае лунати, ледве занурюешся у безпросвiтну осiнню пiтьму. Мiг би заприсягтися, що хтось невидимий бере тi звуки, жбурляе у грязюку, глевке мiсиво, що розквашуе вулицi дедалi бiльше з кожним новим дощем, i втоптуе люто, з насолодою, доки не перестае звучати остання квола нота. І тодi настае тиша, чимраз чорнiша, в’язкiша та всеохопнiша. У неi бездоннi очi, котрi розширюються, втягуючи в себе випадкових перехожих. У неi затаена, також темна й невидима саркастична посмiшка, яку радше вiдчуваеш, анiж бачиш, i здаеться, що ця тиша от-от зарегоче й обхопить плечi ще чорнiшими, нiж вона сама, долонями. Саме такими вечорами я й вирушав у своi мандрiвки, постiйнi, наче цей вечiрнiй морок. Мандрiвки в пошуках крику. Того самого, про який говорив менi жебрак. Спершу я спробував розшукати нiчного незнайомця. Це було нелегко, бо я не знав, як його звати. Спробував описати його моему квартироздавачевi, судовому виконавцю Антону Петровичу, але той лише якось дивно, з жахом i невимовним докором подивився на мене. «Так, нiби я попросив помiнятися ролями», – подумав я тодi. Нiби я захотiв стати господарем дому, в якому жив на правах квартиранта. Чи навiть запропонував вiддати на згвалтування едину дочку судового виконавця, яка мешкала разом iз ним i його дружиною, такою ж маленькою i невродливою. Втiм, i дочка також була невродлива стара дiва, старша вiд мене на цiлих чотири роки, до того ж трохи кульгава. Я часом бачив ii на подвiр’i, iнодi в мiстечку, де вона працювала швачкою на мiсцевому побуткомбiнатi. Вона дивилася на мене великими сумними очима й поспiшно вiдводила iх, вбираючи голову в плечi. При цьому, здавалося, от-от заплющить од страху й нiяковостi тi своi великi темно-сiрi очi, чи не едину привабливу рiч на невиразному, начеб розмитому обличчi. Обмiнялися ми за три мiсяцi щонайбiльше десятком фраз, таких необов’язкових i байдужих, що я взагалi втратив будь-який iнтерес до неi.

Спробував я розпитати в судi, однак зустрiв лише знизування плечима. Якоiсь недiлi я здогадався навiдатися до мiсцевоi церкви, де побачив неподалiк брами та бiля сходинок при входi до храму кiлькох жебракiв, та жоден iз них не був моiм незнайомим знайомцем. Десь пiсля першого мiсяця вечiрнiх блукань я подумав, що, може, жебрак приходить щоночi до потяга. Думка здивувала мене та змусила скептично посмiхнутися. Але наступноi ночi я прийшов i до санкт-петербурзького потяга. Довкола, як i в нiч мого приiзду, стояла моторошна тиша. Мiж кошлатими сiрими хмарами плив повний блiдий мiсяць. Я стояв помiж двох колiй i думав, що безглуздiшого заняття годi придумати. Та проте я дочекався потяга, який спинився якраз на одну хвилину, з якого нiхто не вийшов i в який нiхто не сiв. Я провiв кавалькаду вагонiв, коли вона рушила, довгим поглядом. І вже щойно зник удалинi останнiй вогник, думка, ще химернiша за попереднi, завiтала до мене: можливо, жебрак знае, хто й коли приiздить? Вiн знав про мiй приiзд…

Усенький наступний день я кляв себе останнiми словами за несусвiтнiй iдiотизм, але таки вирушив у нiчну мандрiвку до станцii. Результат був таким же. Ще тричi приходив я на так званий вокзал i лише один раз iз потяга вийшли двiйко дiвчат. Побачивши чужого, вони злякано сахнулися. Я попросив не боятися i сказав, що позаяк той, кого я чекав, не приiхав, можу

запропонувати себе в ролi проводжатого.

– Ми живемо зовсiм недалеко, – сказала одна з дiвчат.

Тож я пiшов разом iз ними. Дорогою довiдався, що обидвi навчаються в Луцьку, у Волинському унiверситетi, приiхали на вихiднi до батькiв. «Як буденно», – подумав я. Студентки справдi жили недалеко, за проводжання чемно подякували. «Чого ж я чекаю, на що сподiваюся?» – спитав я себе, попрощавшись iз ними. Замiсть вiдповiдi лишилося хiба що смачно сплюнути i йти до своеi оселi.

Наступного разу, коли я навiдався на станцiю, там стояло трое кремезних молодикiв. Щойно я поцiкавився, чи вони теж чекають потяга, як один iз них, котрий стояв найближче, мовчки вдарив мене кулаком у живiт. Я зойкнув вiд несподiванки, а до мене кинулися всi трое i, схопивши за ноги, так само мовчки кудись понесли. Як виявилось, недалеко. Розгойдавши, вкинули в порослу бур’янами неглибоку канаву. Звiдти я, трохи прочумавшись, мав змогу спостерiгати, як випiрнув потяг, як мовчазна трiйця схопила валiзи й попрямувала до крайнього вагона. Вони постукали, i дверi вiдчинилися. Так само швидко вони зачинилися, ледве трiйця зникла всерединi. Коли потяг вiд’iхав, менi нiчого не лишилося, як, вибравшись iз канавки, пообдирати реп’яхи й поволi, припадаючи на забиту ногу, тюпати в напрямку квартири.

Анi дорогою, анi вже в лiжку я так i не знайшов бiльш-менш переконливоi вiдповiдi, хто ж були тi трое. Комерсанти, якi повезли щось на продаж до Бiлорусi чи в Санкт-Петербург? Мiсцевi, а може, луцькi рекетири? Заiжджi чи мiсцевi грабiжники, котрi когось чи щось обчистили у Старiй Вишнi? Нi до чого логiчного не додумався, вранцi нiхто не заявив про пограбування. Правда, бажання ходити вночi до станцii зникло. Зрештою, колись так i мало статися.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить