Вояж, або Клуб одиноких сердець
Христина Лукащук

Чи цiнуемо ми те, що маемо? Не завжди, на жаль. Лише пiсля того, як втратимо, починаемо задумуватися над цим. Книга львiвськоi письменницi Христини Лукащук – це подорож у глибини жiночоi душi. Історiя про те, як легко зруйнувати те, що е, i як важливо вберегти себе. Це розповiдь не тiльки про духовний свiт жiнки. Це також роман про жiночу дружбу, де автор намагаеться вiдповiсти на питання: iснуе вона чи це все ж таки мiф?

Христина Лукащук

Вояж, або «Клуб одиноких сердець»

Кров стигне в жилах, коли потроху, малесенькими дозами, аби краще засвоiлось, до мене доходить те, чого дуже давно, на найглибшому пiдсвiдомому рiвнi, побоювалась i ретельно остерiгалась. Наiвно думала, що коли про це не мiзкувати, на свiт божий не витягувати, то – якось собi буде, а то й – узагалi минеться. Та воно, попри всi моi марнi зусилля, не те що доходить, а й навалюеться зi всiею силою, на яку здатне лише щось дуже страшне i непоправиме. Поступово до мене дотирае, що це все-таки розпочався незворотнiй процес i дороги назад нема.

Рiвно за тиждень у мене перша персональна виставка живопису «Інший берег» в галереi «Коралi». Це найкраща виставкова площа у Львовi. Двiстi п’ятдесят метрiв професiйно облаштованих залiв. Аби виставитись в iхнiх стiнах всерединi червня, довелося займати чергу ще минулоi осенi. Але воно того варте. Роботи навiть не дуже високого художнього рiвня в цiй галереi виглядають значно краще, нiж насправдi. Треба погодитись, що це не так вже й маловажно.

Трохи хвилююсь, бо малювати почала не так вже й давно – пiвтори року тому. І хоч це – моя найпотаемнiша дитяча мрiя, я не була впевнена у власному результатi. В дитинствi все було iнакше. Або значно простiше, або значно складнiше – однозначнiше, тобто. Тебе або любили, або нi. Ти або була слухняною дитиною, або ж – останнiм бешкетником. Двоякостi було мало, бо на це бракувало часу. Люди колись не заморочували собi голову нюанснiстю та iншими, на перший погляд, безглуздими речима як от дослуханням до себе, до внутрiшнього голосу, до крикiв душi.

Та менi повезло. Моя мати була трохи iншою нiж всi. Нi, нi. Загалом вона була такою як всi, бо навiть якби iй й хотiлось бути iншою, то не вмiла б бути нею, бо то не така то проста штука та iншiсть. Бути iншою – це або потрiбно такою вродитись, або дуже довго i вперто вчитись. Так от, моя мати була такою як всi, але iнодi, пiд впливом чогось, нi iй, нi менi тодi не вiдомого, робила дивовижнi, непояснювальнi з першого погляду, речi.

Могла нi з того нi з сього, посеред бiлого дня, притулити мене до себе, погладити по голiвцi. Та тiльки-но я, вiдчувши цю найменшу змiну в маминому настою, хотiла пригорнутись, вона вiдривала мене вiд себе й казала йти бавитись надвiр, до дiтей. Чому так було, не знаю. Якiсь припливи нiжностi находили на неi i, попри ii волю, огортали з нiг до голови як ранковий туман. Рухи тодi ii сповiльнювались, лагiднiшали i вона робилась така, наче щойно зi сну – тепла, дуже м’яка i завжди усмiхнена. Нi, насправдi, то була навiть не усмiшка, а пiвусмiшка. І тоi пiвусмiшки вистарчало, аби зрозумiти, що зараз мати обдаруе абсолютно несподiваною та вiд того не менш щедрою порцiею любовi.

Могла, пiсля повернення вiд кравчинi, таемничо всмiхаючись, принести менi невеличкий згорточок. І як правило той згорточок в моiх руках перетворювався то малесеньку сукеночку, яка кроем i фасоном iмiтувала материну, то спiдничку, про яку я давно мрiяла, побачивши схожу на малюнках своiх книжечок.

Могла злiпити менi звiрятко з тiста, коли готувала вареники. При тому неодмiнно була присутня ота ii пiвусмiшка, яка й видавала чергову несподiванку.

Але те, що сталося одного разу, якраз перед Великоднем, перевершило всi моi сподiвання. Час вiд часу, а особливо перед великими святами, до нашого селища приiздили мiняйли. Великий вiз, запряжений понурою конячкою яку здавалося життя на тому свiтi давно перестало цiкавити. Та це не заважало ii власнику завжди бути в доброму гуморi та вигадувати розмаiтi приповiдки-примовляночки вiд яких часами й вилицi дорослих жiнок вкривалися червiнню макових пелюсток, не кажучи вже про малих дiтей.

Завжди було непереборно цiкаво, зате не менш лячно, як приiздив цей особливий вiз. Ще здаля, зачувши дрiбноголосi дзвiночки, ми зi сусiдськими дiтьми гуртом висипали на дорогу, як горох з дiрявого мiха. Стаючи навшпиньки, намагались уздрiти чим цього разу потiшить мiняйло-приповiдник.

Дивовижним був той чоловiк, що кожного разу з’являвся з нiкуди. Дивний радше тим, що нiхто нiколи не знав звiдки саме вiн появиться i коли саме. Для всiх було загадкою чи е в цього давно немолодого чоловiка, який, здавалося, вмiв зупинити плин часу на якомусь десятку лiт, дiм, сiм’я, дiти. Що примусило сивочолого мужа займатись цiею невдячною справою: iздити мiстечками й селами та вимiнювати непотрiб на… непотрiб. А може був дивововижним ще й тим, що i для малого, i для старого однаково був обiцянкою щораз iншоi таемницi чи хоч

айменшого невеличкого чуда. Бо якимось дивом, попри речi першоi необхiдностi, як от: туалетне бiле мило, яке пахло лавандою i шубами зi справжнього хутра, ситок вiд малого до великого, дерев’яних товкачикiв, терок, вiникiв, полумискiв з фаянсу завжди мав щось незвичайне. Для всiх було несподiванкою, коли, вже на сам останок, витягав зi глибоченного дна пошарпаноi шматяноi торби дбайливо загорнутий пакуночок. Саме в цю мить i старому, i малому серце в очiкуваннi чуда сповiльнювало свое биття. А раптом зараз хтось угледить кавальчик своеi мрii. Нiхто не знав що напевне хоче побачити, але в усiх було тверде переконання, що якимось шостим чуттям обов’язково впiзнають рiч, яка мае належати винятково йому.

Справдi, ще не було такого, аби хтось мiж собою сварився чи чубився за ту цяцьку з дна торби. Все вирiшувалося банально й просто: у правдивого власника, вiрнiше у тiеi людини яка от-от мала стати власником таемничо загоралися очi, примружувались повiки, повiльно пiднiмались i випростувались вперед руки, натовп заворожено, наче за командою розступався i щасливий власник опинявся сам на сам з приготованим для нього подарунком долi (це якщо не вважати, що певну кiлькiсть кiлограмiв старого одягу все-одно потрiбно було вiддати).

Старий чоловiк щасливо всмiхався, брав до рук таемничу рiч, гладив ii зi всiх бокiв, наче заспокоював мале кошеня, в якого з тоi митi з’являвся iнший господар. Дивним було також те, що не менше задоволення вiд щасливого власника отримували й тi, хто ставали свiдками здiйснення чужоi мрii. Десь глибоко в душi кожен вважав, що колись мандрiвний чоловiк витягне щось i для нього.

Цього разу мiняйло також полiз на самiсiньке дно торби, дiстаючи завiтний клуночок. Юрба завмерла, сповiльнюючи дихання. Кiльканадцять пар очей безвiдривно стежили за вправними рухами немолодого чоловiка, наче той був циркачем i з порожнього цилiндра мав витягти кроля за вуха. Як би там не було, але той порцеляновий сервiз для кави, який з’явився в руках мiняйли справив ефект не менший. Повiльно розгортав бiлi шматинки, виймаючи порцеляновi, майже прозорi тарiлки вiд кавового сервiзу. В кiлькох жiнок одразу запалилося чаруюче сяйво в очах.

Нiхто не знав що таке кава, бо в нашому селищi тодi пили лише чаi та цикорiевий напiй, який моя бабця вперто називала кавою.

– Що то е?

– Мабуть, сервiз.

– Та яке. Що не бачиш яке воно малюське?

– То й що? Може то для дiтей?

– Чому б нi? Я чула, що колись пани вмисно такий посуд для своiх дiтей замовляли, аби з малечку прививати гарнi вподобання, – втрутилась моя мати, можливо, з затаеною надiею, що таким чином позбудеться конкуренток. Бо хто захоче для дитини так тратитись? В селi iнший менталiтет.

– Та такого бути не може, – заперечила огрядна жiнка, стискаючи в руках вузлик з чоловiчоi хусточки до носа (саме там, мабуть, тримала усi своi заощадження, бо завжди можна було доплатити готiвкою, якщо раптом бракувало шмаття), – скажiть, добродiю, що маю рацiю, – з надiею в голосi звернулась вона до подорожнього.

– Еге ж, – охоче визнав той, всмiхаючись самими очима, – то е японська порцеляна для кави, – авторитетно прорiк чоловiк i у всiх вiдразу вiдпали усi сумнiви, що саме так воно i е насправдi.

– Що ж нього пити? – не стримався мужчина, який даремно намагався приступитися до воза i якого жiнки кожен раз вiдперали ген на сам зад.

– А що? То одразу треба щось пити? Хай би так стояв – для краси, – вiдповiла йому молода жiнка, вбрана в мiську сукенку, вiд того видива закотивши очi.

– Та йди – таке марнотрацтво, – обурився чоловiк. – та за тi грошi можна… можна… – похапцем додавав про себе якiсь цифри, закинувши назад голову, – можна купити двадцять тарiлок з жовтою квiткою, десять горнят з червоними цятками, бiлий полив’яний баняк i чугунну гусятницю в придачу.

Мандрiвний чоловiк, згоджуючись, кивав головою.

Тi суперечки ще довго б продовжувались, якби мiняйло ще раз не полiз до торби. Юрби вмить замовкла. Що ще чекало на них, коли все вже стояло на видному мiсцi, вилискуючи новiсiнькими боками до сонця?

Щось зовсiм пласке i завинуте в обгортковий сiрий папiр. Розмiром нагадувало стiльницю, на якiй мати рiзала хлiб.

– Що там? Що там? – Чулося приглушене, бо мовчати в нiкого вже не було сили.

– Ух, ти! – вигукнули всi в один голос.

На самому чубку пiрамiди з розмаiтих дивовиж з’явилося ще одне чудо – набiр новiсiньких рiзнокольорових креток. Стiльки кольорiв разом нiхто в селi за все свое життя вкупi не бачив. Та що з того, що не бачив – навiть i не здогадувався, що iх так багато. Одного червоного там було сiм вiдтiнкiв.

– Що з ними робити? – розчаровано спитав чоловiк, який перед тим вiв мову про марнотрацтво, – також любуватися? – не приховував сарказму.

– Чому б i нi? – вiдповiла жiнка в мiськiй сукенцi, але вже не так впевнено. Радше для принципу.

– Хочу, – вирвалось в мене ледве чутно.

Те слово було призначено для матерi, яка чiпко тримала мене за руку, аби я не згубилась в многоликiй юрбi. Та обернулись на той

тихий зойк геть усi, мимоволi розступившись.

Запала мовчанка. Мати про щось думала. Всi розумiли, що в цю мить вирiшуеться моя доля. А що це мае бути саме моя доля, то в цьому геть нiхто не сумнiвався.

Я знала, що вiдбуваеться в головi моеi матерi. Я ж бо бачила як свiтилися в неi очi як побачила тую японськую порцеляну. Й досi свiтяться.

– Загортайте, прошу пана. Берем.

Натовп вiд несподiванки зiтхнув, наче чобiт вiд натуги репнув.

– Ти що, Катько, здурiла? – зацитькали односельчани на мою матiр, яку звали Катрусею, i аж нiяк не Катькою.

– Що тобi чоловiк скаже? – Вдавались до, здавалось, бiльш дiевих погроз.

– А що менi чоловiк? Я свого розуму не маю, чи що? – смiливо вiдбивала напади мати.

Смiливою вона робилася лише тодi, коли дивним сяйвом засвiчувалися очi. Коли… дуже чогось вже iй хотiлося.

– А грошi? Грошi ти своi маеш? – в’iдливо питала жiнка, що стояла праворуч вiд нас з матiр’ю i зачаровано водила очима вiд одного учасника надзвичайноi подii до iншого.

– Еге ж, маю. На те у мене своя голова аби мати, – вiдрубала мати iй, а заразом i всiм, хто ще тiльки думав вступити в полемiку чи взяти ii на кпини.

Мандрiвний чоловiк продовжував всмiхатися самими очима. Нiжно взяв до рук тi диво-кретки. Потримав якусь мить, начебто прощався i почав загортати в сiрий, проте дуже тонкий папiр, який при цьому урочисто хрумтiв i створював настрiй свята. Натовп цю захопливу процедуру спостерiгав в цiлковитiй тишi, не зронивши i пари з уст.

Як тiльки-но згорточок опинився в мене в руках, я розвернулась i зробила вiдчайдушну спробу втекти. А раптом хтось з них передумае: мати, або таемничий чоловiк. Та саме голос цього чоловiка мене й спинив.

– Стiй! Тут для тебе ще щось маю, – i полiз долонею у внутрiшню кишеню маринарки, яка, здавалось, нiколи не бачила мила.

За мить вийняв якусь картку. Довго на неi дивився, наче роздумував чи добре чинить, але все ж одiрвався i простягнув менi.

Я стояла уже далеченько, тож простягти руку не мала змоги. Жiночка в ситцевiй хустинi, що стояла найближче до воза вхопила картку i простягла ii чоловiковi, що стояв ближче до мене. Той чоловiк протяг ii жiнцi в мiськiй сукенцi, а та простягла менi. Кожен хотiв власноруч долучитися до незвичайноi подii, аби понести зi собою хоч згадку про причетнiсть до кольорового дива.

Це була листiвка зi зображенням танцiвниць, роботи самого Дега, виконана такими ж пастелями як i моi. Господи! Як гарно, подумала я тодi i благоговiйно притулила до грудей цю неймовiрну красу. Нi про цього всесвiтньовiдомого iмпресiонiста, нi про багатьох iнших я в той час звичайно нiчого не знала, але вже тодi вiдчула – це те, до чого варто прагнути.

Прибiгши до дому, миттево забралась на пiч i сховалася в найдальшiм куточку вiд усього свiту, вiд щастя i самоi себе. Шпарка була такою маленькою, що я могла лише лежати. Моi кретки, якi я дорогою встигла розгорнути, звiльнивши iх вiд паперу, лежати коло мене i я, намацавши iх рукою, гладила, мов улюблене кошеня.

Декотрi кольори з тоi пачки в мене ще й досi е…

Так от, повертаючись до сьогодення не можу позбутися почуття вдячностi i неабиякого подивляння матерi. Хто зна чи я би так зумiла. Я ж як нiхто знала як сильно вона любила посуд. Менi видаеться, що вона й досi часами згадуе про той кавовий сервiз з японськоi порцеляни.

Попри патетичну назву, моi роботи з доволi простими сюжетами – оголенi жiнки в розмаiтих ракурсах i позах. Двадцять одна дiвчина дивиться на тебе своiми глибокими очима з трохи вiдчуженим поглядом. Восновному малюю свою доньку. Їй вiсiмнадцять. Ольця уже дiвонька нiвроку – вища вiд мене на цiлу голову. Тонке тендiтне тiло. Ще по дiвочому незграбне, але вже вiдчитуються звабливi фрагменти. Саме це й хочеться передати пензлем – дорослiсть з дитячим подихом.

Сиджу в майстернi на останньому поверсi сецесiйного будинку на вулицi Академiка Павлова i терпну. Роблю спробу запросити на вiдкриття виставки, так званий вернiсаж, своiх друзiв та знайомих. Власник галереi менi нарадив. Казав, що тодi бiльша ймовiрнiсть, що хтось взагалi прийде крiм, звичайно, фуршетникiв. Це особлива i незмiнна складова свята такого штибу. Фуршетниками стають за покликанням душi. І не мае значення чи ти маеш вищу освiту чи нi, чи е в тебе дах над головою, фах в руках, сiм’я, дiти – це не основне. Любов до прекрасного, богемне товариство, дармове вино, цукерки i фрукти – ось що об’еднуе людей, здавалось би з необ’еднувальними iнтересами.

В моiх руках старенька «нокiя» (не люблю сучасних апаратiв – в них сам чорт голову зломить), яка дозовано: згiдно алфавiтного списку видае усiх моiх друзiв та знайомих, занесених в електронну книжку телефону протягом останнiх п’ятнадцяти рокiв.

Алiна.

Ми знаемося бiльше п’ятнадцяти лiт. Здаеться, ще нещодавно здибалися мало не кожного дня. І по справах, i приватно. Знаходили час, можливiсть, кiлька гривень на каву, а то й на сушi. Гарно було. Душевно. Алiна трiшечки старша вiд мене. Завжди було цiкаво ii слухати. Поринала в якийсь

iнший невiдомий менi свiт. Тодi здавалося, що пiсля розмови з нею, пiсля ii оповiдей в мене е шанс. З’являлася надiя, що зможу щось поправити, змiнити.

Довгi гудки… чекаю. Нiхто не пiднiмае слухавки. Не знаю що й думати. Тримае телефон в кишенi пальта, а сама на кухнi гримить баняками? Чи забула його в торбi, а сама дивиться якесь «мило», поки чоловiк не прийшов з роботи i не застав ii за цим малоiнтелектуальним заняттям? Чи може як всi решту не хоче пiднiмати слухавку, побачивши мое iм’я на монiторi.

Мабуть, доведеться пояснити, що ж все-таки вiдбуваеться. В першу чергу собi самiй.

Пiсля того як я вийшла замiж (вдруге), рiвень моiх друзiв, особливо подруг, рiзко знизився, змiлiв, немов низька вода в рiчцi пiсля кiлькарiчноi посухи. Спочатку я не хотiла в це вiрити, не хотiла цього зауважувати, з цим миритися, але дедалi менше подруг вiдповiдало на телефоннi дзвiнки i менi зрештою довелося визнати – iхня взяла.

З Алiною нас зближувала в основному особиста тематика. Вона жалiлася на невирозумiлого чоловiка, я ii уважно слухала i… з усiм погоджувалась. Сама ж бо щойно розiйшлася з нестерпним, егоiстичним, безсовiсним представником чоловiчоi статi. На мiй крок подруга не наважувалася (трое дiток як не як), але й миритись було годi.

– Я втомилася бути йому прислугою. Вiн що? Не розумiе, що я також людина? Що менi також хочеться пiти з подругами на келишок вина, що я також хочу потрапити на прем’еру до Опери? – мов фокусник дiставала з i самоi глибини ображеноi душi найболючiшi запитання.

– Твоя правда. Крiм того, що ходиш до працi, мусиш готувати iсти, прати, церувати шкарпетки, бавити дитину, краще виглядати вiд його спiвробiтницi, вдвое молодшоi вiд тебе, – вторувала я подрузi.

В своiх бiдах ми виявились допасованими до себе, мов музичнi iнструменти, якi своею гармонiею звучання досконало розкривають основну тему талановитоi симфонii.

Пiсля другого замiжжя я вже не так легко згоджувалася з судженнями Алiни щодо ii ущербноi половинки, та й чоловiкiв в цiлому, бо вдома мала зовсiм iнший, прямопропотилежний приклад мужчини. Роман аж нiяк не нагадував того бездушного, лiнивого, флегматичного потвора з яскраво вираженими рисами зародкового iнфантилiзму, якому ми з подругою, не приховуючи майже фiзичноi насолоди, завзято перемивали кiсточки.

АааааСтефанiя Мар’янiвна.

Давня знайома. Стоiть по списку другою, бо спереду кiлька лiтер «а», щоб завжди була пiд рукою.

Навiть не знаю, чи маю право назвати ii подругою, бо попри вкрай теплi стосунки (ми навiть вiдпочивати iздили разом) в нас доволi велика рiзниця у вiцi – майже двадцять рокiв. Так, звичайно коли це рiзниця мiж чоловiком i жiнкою, то це вважаеться нормою (особливо коли жiнка молодша вiд чоловiка, а не навпаки), але мiж жiнками…

Гудки. Чекаю досить довго навiть для того аби добiгти з кухнi до передпокою, аби в повному безладi жiночоi торби нарештi знайти свiй телефон, аби докурити цигарку, попрощатися з другом, купити сир-масло…

Все одно мовчить.

Мабуть на дiловiй зустрiчi.

Зi Стефанiею Мар’янiвною у нас дуже довiрливi стосунки. Це все тому, що наше знайомство починалось з дiлових стосункiв. Перша справа нам вдалася легко i безболiсно, друга також. Ми заробили трохи грошей i стали потрiбною одна однiй. Дуже швидко сформувався чiткий розподiл працi. Я знаходила замовникiв, готувала матерiал, а моя знайома все швидко i грамотно вирiшувала. Безумовно за таку оперативну i професiйну роботу нам вiддячувались вiдповiдними сумами. Приемно було не рахувати грошей, аби купити собi ту чи iншу рiч. І все це вiдбувалося без особливих надривiв та головних болiв. Спiвпрацювати з цiею жiнкою була одна насолода.

– Поiхали до Риму. Є гарна подорож на два тижнi, – iнодi мiж замовленнями пропонувала менi Стефанiя Мар’янiвна.

– Чому б i нi? А встигнемо вiддати документи замовникам? – перепитувалась я радше з ввiчливостi, анiж з цiкавостi. Наперед знала вiдповiдь.

– Встигнемо, – спокiйно, з делiкатними, ледве вловимими нотками самовпевненостi. – А нi, то хай зачекають. Ти ж знаеш, у них жодного iншого виходу.

– А якщо вiдмовляться вiд спiвпрацi? – лоскотала я собi нерви.

– То й що? У нас повно роботи. А тi мудрагелики за кiлька мiсяцiв повернуться, але це буде коштувати iм значно дорожче. Ти зрозумiла? – жiнка дивилась менi просто в очi, наче хотiла впевнитись, що я не пiддамся на вмовляння, а таки зроблю як вона каже.

– Так, звичайно, – запевняла я свою знайому, ствердно киваючи головою. – Аякже. Що тут не зрозумiлого?

Слова жiнки медом елейним лягали менi на душу, бо вiд тiеi впевненостi з якою вела справи моя подруга вiяло спокоем, затишним майбутнiм, переконливим вибором i… банальним бажанням жити.

За короткий час, як тiльки-но вдруге вийшла замiж, я поступово один за одним вiдмовилася вiд нових замовникiв. Поодинокi прогалини залишались зi старих справ i для нас обох зi Стефанiею Мар’янiвною було очевидним, що як тiльки-но закриемо останне питання, то бiльше нiчого так мiцно нас не зв’язуватиме.

Ось i вон

.

Картини, а тим паче аматорськi, Стефанiю Мар’янiвну не цiкавили. Та й зрештою вона цього не приховувала. Бiльше десяти рокiв спiльних успiшних проектiв цього не позволяли. Вiдвертiсть i повага – це те, що нам залишилось в спадок вiд плiдноi спiвпрацi.

Ото й усе.

Гiрко.

Андрiй-евакуатор.

Познайомилась з цим чоловiком за дивних обставин. Або й не дивних. Колишнiй хлопець обiцявся полагодити батькiвську автiвку, аби я могла собi iздити у справах, або дорожче продати. На той час менi давали за неi 900 доларiв. Та колишнiй хлопець переконував, що якщо ii як слiд вiдрехтувати, то можна продати значно дорожче. І вiн особисто тим ремонтом може зайнятись. Звичайно не особисто, ремонтуватиме хороший майстер але пiд його пильним керiвництвом. Казав, що то буде подарунок за найкращi хвилини життя, проведених поруч зi мною. Еге ж. Я в це безперечно не повiрила (в те, що вiн залагодить той ремонт безкоштовно) i дала йому чотириста зелених – суму, якоi б мало старчити на поточний ремонт. Радше для годиться, анiж з переконань, хвилю поламавшись, грошi взяв i… пропав аж на рiк.

Коли ж батьки напосiли на мене i я приiхала забирати свою автiвку, то виявилось, що вона не тiльки не вiдлагоджена, а розiбрана на дрiбнi кавалки. Тож i й довелось викликати евакуатора. Не залишати ж все колишньому?

По дорозi я так гiрко плакала, не так за грошима i автом, як за тим, що той чоловiк в черговий раз з мене насмiявся i виставив до вiтру. Водiй виявився молодим хлопцем i аби хоч якось мене втiшити запропонував купити розiбрану машину.

– Дам вам, панi, чотириста доларiв.

– Але ж самi тiльки документи на автiвку коштують бiльше, – вiд несподiванки перестала плакати. Йому таки вдалося мене заспокоiти. Вiрнiше ввести в ступор. Але ж плакати все ж перестала.

– Добре. Тодi шiстсот. Це моя остання цiна. Знаете скiльки коло неi роботи? – намагався розжалобити мене молодий водiй.

– Хай. – Я не уявляла як маю пояснити батькам вигляд машини. Ще бiльше не уявляла що маю робити з такою кiлькiстю металу на iхньому ж подвiр’i.

Йому точно анi я, анi моi картини не потрiбнi.

Номер телефон не витираю, бо раптом згодиться чиюсь машину вiдтранспортувати, чи перегнати в iнше мiсце. Львiв то таке мiсто де всюди добре мати знайомих. І серед евакуаторщикiв також.

Минаю.

Аскольд-гiнеколог.

Цього кликати не буду. Досить того, що й так знае мене зi середини як нiхто iнший. Хоч бувае, що саме медики цiкавляться мистецтвом на досить професiйному рiвнi. Менi подруга розповiдала. В неi батько скульптор, вона знае. Вiдкладу на потiм…

І отак перегортую одне за другим iм’я в телефоннiй книзi i мало не плачу. З тих подруг, з якими достатньо коротала вiльнi хвилини нiкого не залишилось. А решту – то так як з евакуаторщиком – не витирають мого прiзвища, як i я iхнього, бо раптом згодиться.

З того часу, як покинула спiвпрацю зi Стефанiю Мар’янiвною, все рiдше до мене хтось телефонуе у справi. Все частiше помиляються номером. Навiть кавалери, якi колись телефонували навiть серед ночi наче забули про мое iснування. Єдиний хто з цього тiшився – мiй чоловiк.

Вiдклала телефон на журнальний столик. Я забрала його зi староi квартири i власноруч розмалювала моiми улюбленими квiтками-рожечками. На ньому акуратно поскладанi бiлi тюбики з олiйними фарбами, розчинники, скляний фужер з десятком пензликiв. Стiльниковий апарат виглядае чужорiдним тiлом в цьому антуражi. Я б його давно викинула, але боюся.

Боюся, що одразу стану поза контекстом цього свiту. Що про мене геть усi забудуть, викреслять з життя, з телефону. Що ж це виходить? Поки була самотньою, поки тiльки мрiяла, iлюзувала про iдеального чоловiка, то все було добре. Були подруги, друзi, була робота, грошi. Не було лише особистого щастя.

Нестримно захотiлося кави. В своiй майстернi, яку облаштувала з однокiмнатноi квартирки, маю малесеньку кухоньку, мiнiатюрну лазничку, де душ висить над унiтазом пiд самiсiнькою стелею, а замiсть коридорчика – велика геть стара тридверна шафа, через середнi стулки якоi й можна потрапити до единоi кiмнати. Стiни, меблi – все помалювала бiлим кольором. Щоб не було так скучно i стерильно як у лiкарнi – де-не-де розмiстила диво-квiти та диво-птахи в народному стилi. А чому нi? Колись жiнки що, були дурнiшими? Нi. Думаю, вони добре знали, що робили, вбезпечуючи себе, свiй дiм i усю родину прадавнiми оберегами. Тим паче, що для того аби намалювати тi квiтки спецiальноi освiти не вимагалось.

В прозорих слоiках з корковими затичками моя улюблена кава, гiркувата на смак. Тi бутлi мама таргала зi самого Парижу. Треба ж досi мати такi сентименти до банякiв… Двi ложечки з чубком темно-коричневого, майже чорного порошку заливаю окропом. Неймовiрно збудливий аромат негайно покращуе мiй настрiй. На днi шухляди почата плитка чорного шоколаду.

Так, були тодi одинокi вечори, були холоднi ночi в порожньому нiмому лiжку, коли навiть мiсяць за вiкном повертався до мене спиною, але не було так якось щемливо незатишно. Я заплуталась. Бо насправ

i саме тодi й була самотньою, але не почувалась так одиноко. Десь на самому денцi втомленоi душi жеврiла надiя… Тепер же, коли все розставлено по мiсцях, тiеi надii бiльше нема. Зникла. Розтанула, мов цигарковий дим.

Кладу в рот кавальчик чорноi чоколяди, слухаю як вона тане, розкриваючи один за одним всi до одноi нотки чудового смаку, який доповнюю малесеньким ковтком контрастно кислоi гарячоi кави…

Смачно.

Моделюю своi зустрiчi з колишнiми колежанками. Цього ж менi нiхто не може заборонити?

Ірка.

Товчеться на двох роботах. Трое хлопцiв ходять до школи, чоловiк зi своiм минулим i безлiччю скелетiв в шафi. Ірка вихудла на нiц, самi очi свiтяться як двi зiрки, що от-от блимнуть востанне i… згаснуть. Вони винаймають на краю мiста куце житло, яке трiшечки бiльше вiд моеi майстернi.

– Ірко, але ж ти вихудла! В тебе ж такi гарнi цицьки були колись, – не втримуюсь кожен раз як ii бачу.

– А ти б не схудла! Добре, що взагалi на ногах тримаюсь. Через день мушу баняк борщу зварити, вареникiв двi стiльницi. Але то все хлопи… Їх тiстом не задуриш. М’яса iм давай. А за що я iм того м’ясива накуплю, як тiльки-но старшим куртки зимовi покупляла. Добре хоч чоботи на секондi знайшла – все ж дешевше, а середнiй, який за старшими все доношуе постiйно плаче, щоб i йому хоч раз щось нового купили.

– Еге ж, – мимрю я щось незрозумiле, бо все нiбито так, але…

– А ти як? Далi сама? Не журися, може то й на краще, зате ти добре виглядаеш, – вспокоювала вона мене пiсля доброго келiшка вина.

– Чи я знаю? Вже й сама заплуталась в тому краще-некраще… В тебе хоч який-неякий, але чоловiк все-таки е, а в мене навiть нема кому жарiвки вкрутити, – до кiнця все-таки не вiрила ii проблемам.

– Жарiвку електрик може вкрутити, ти що, не в мiстi живеш? Жек тобi нащо?

– Сама не знаю. Та то я про жарiвку так, до слова. Але iнодi хочеться…

– Інтиму? – пiдказуе.

– Може й iнтиму. Але скорiше хочеться притулитись…

– Ти думаеш я можу притулитись? Як тiльки притулюсь – вагiтна. То я тепер навмисно подовше на кухнi засиджуюсь – чекаю поки засне. Бо пеленки знову на моi плечi ляжуть.

– Твоя правда – нехотячи погоджуюсь я, але все одно тихцем мрiю про свого iдеального чоловiка.

Так було колись.

Що б iй могла сказати при зустрiчi сьогоднi?

Що все маю i що чоловiк й жарiвку вкрутить й притулить коли тiльки-но схочу. Про що тодi розмовляти? Як у мене все гладко та гарно? Що пiшла з ненависноi роботи, де шеф доводив до слiз мало не щодня своiми причiпками, а я терпiла, бо боялася бути звiльненою i опинитися на вулицi. Хто ж платитиме за комунальнi? Хто подбае за мою дитину? Що займаюся тепер тим, про що мрiяла в дитинствi – малюю. Що хочу запросити ii на свою першу персональну виставку?

– Ірусько, приходь до мене на вiдкриття виставки.

– Коли? Якщо вихiдними, то вже кажу – не можу. Нема з ким дiтей лишити. Якщо в будний день, то мушу точно знати коли саме. Може нiчне чергування випасти. Могла б i помiнятись, але може ще колись треба буде бульбу копати, то вже нiхто не схоче.

Пiсля такого монологу розумiю, що шанси в мене дуже малi аби потрапити мiж вихiдними, копанням бульби i нiчними чергуваннями.

– У вiвторок. Наступного тижня, – майже приречено.

– Вiвторок… так, так… наступного тижня, це яке число. А, нi, все одно не можу. Середульшого веду на тренування – в них скоро змагання, то кожен день тепер треба водити на спорт. Так що вибачай. Але я все-одно за тебе рада. Тiшуся, що згадала про мене. Телефонуй коли що.

– Ага. Гаразд. Я також тебе рада чути. Бувай.

Оце й усе.

До Ірки не телефоную.

Веронiка.

З тiею те саме. Тобто не зовсiм те саме, а так, загалом. У Веронiки наче також все е: хороший чоловiк, добра робота, квартира, достаток, а от дiтей у них нема. Не знаю в чому причина – сама не каже а спитати не випадае. Бо навiщо питати як я й так не знаю як допомогти.

Про всяк випадок телефоную. А раптом. Дiтей нема, то може хоч часу бiльше.

– Привiт! Приходь на вiдкриття виставки.

– О рада чути! Ти що малювати почала? А так, так, пам’ятаю, ти в школi завжди стiнгазету готувала. Молодець! Але ти вже вибачай – на роботi завал – ранiше десятоi до дому не потрапляю. Але дякую, що подзвонила. Тримайся.

Не бiльше. У Веронiки також нема часу, а може й бажання.

Боюся якщо так далi пiде, то вiдкриватиму виставку сама. В кращому випадку з фуршетниками.

Хоч знаю, що зi всiма рештами записаних в телефон iменами приблизно така ж ситуацiя, все ж вирiшую пройти цей шлях вiдторгнення до кiнця. Ця тортура тривае всього кiлька хвилин за якi встигаю переконатися, що роздiлити свою радiсть таки не маю з ким. Поза кiлькома членами родини, звичайно. Але хiба про них йдеться, коли тобi сорок рокiв на носi.

Сиджу, втупившись в витiевату лiпнину над вiкном сусiднього будинку. Погляд ковзае з гiлки на квiтку, а звiдти на листок i за якийсь час ловлю себе на думцi, наскiльки майстерно виготовлено оздоблення старими майстрами. В черговий раз виникае думка: невже нинiшнi так не можуть

и може не хочуть. Чи тая лiпнина також нiкому не потрiбна як i моя персональна виставка, бо на неi нiхто не мае часу.

Дивно, але людей на вiдкриттi досить багато. Майже нiкого не знаю, але всi усмiхаються, вiтають. Чемно дякую, всмiхаюсь у вiдповiдь. Нарештi, коли зi всiма привiталась, хочу добратись до вина. Марна трата сили. Нi вина, нi цукеркiв вже нема. Розчаровано дивлюсь на порожнiй стiл i встигаю зауважити як високий чоловiк в обвислiй маринарцi з вiдтопиреними кишенями засовуе туди жменю цукерок.

В якусь мить ловлю себе на тiм, що хочеться пiдiйти до цього чужого чоловiка, хочеться йому сказати про те, що не встигла покуштувати нi вина, нi шматочка чоколяди на своiй власнiй iмпрезi. Та спостерiгати з яким поспiхом талуе в кишенi солодощi незнайомець, цiкаво. Розумiю, що в нього також не знайдеться часу аби вислухати моi жалi.

– Привiт. Вiтаю. Гарна виставка. Гарно в тебе виходить. Я би багато вiддала, аби мати свое, оригiнальне бачення свiту.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить